Справа № 640/20653/19
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2020-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 лютого 2020 року місто Київ №640/20653/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Артеменко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України,
про Цетрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

за участі:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Утулова В.В.,

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 20 лютого 2020 року проголошено скорочену (вступну та резолютивну) частини рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13.09.2019 №312-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особи без громадянства ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву особи без громадянства ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства

Позивачем при обґрунтуванні позовних вимог вказано на те, що рішення Державної міграційної служби України від 13.09.2019 №312-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту негромадянина Латвії ОСОБА_1 , є протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Позивач зазначив, що він є особою без громадянства, народився та проживав на території Латвійської Республіки, що підтверджується паспорт громадянина іноземної держави Латвійської Республіки LZ3200555, та перебуває за її межами, через систематичне порушення прав людини щодо нього та страх ув`язнення відповідно до статті 77.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки, який передбачає відповідальність за участь у збройних конфліктах, що відбуваються за межами території Латвійської Республіки. Позивачем наголошено на тому, що залишити країну походження його змусили обставини, які унеможливлюють безпечне проживання в цій країні та можливістю ув`язнення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.11.2019, прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №640/20653/19 та призначено адміністративну справу до судового розгляду по суті, запропоновано відповідачу у встановлений судом строк надати відзив на позовну заяву.

Від представника Державної міграційної служби України 29.11.2019 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки при прийнятті рішення Державної міграційної служби України від 13.09.2019 №312-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту негромадянину Латвійської Республіки ОСОБА_1 , відповідачі діяли на підставі та у межах повноважень, визначених чинним законодавством України.

Відповідачем вказано на те, що відповідно до частини третьої статті 5 Директиви Європарламенту щодо статусу біженця від 2011 року «Без шкоди для Женевскої конвенції країни-члени ЄС можуть встановити, що зазвичай не надається статус біженця такому заявнику, який подає подальше прохання в випадку якщо ризик переслідування ґрунтується на обставинах, що виникли у в зв`язку з рішенням, яке було прийнято самим заявником після його /її виїзду з країни походження». Так, відповідачем наголошено на тому, що позивач не тікав від небезпеки, він приїхав в Україну легально та добровільно (Державний кордон України перетнув 18.10.2014 авіасполученням), а звернувся за захистом після арешту та перебування у СІЗО, а саме 14.02.2018. На думку відповідача, важливим показником, який може свідчити про відсутність у позивача побоювання зазнати незаконного переслідування є те, що він звернувся за міжнародним захистом лише після його затримання правоохоронними органами України у зв`язку з перебуванням його у міжнародному розшуку за вчинення карного правопорушення до в`їзду в Україну. Крім того, відповідачем зазначено, що матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача за національною ознакою, оскільки позивач ніколи не був членом жодної політичної партії, релігійної, військової або громадської організації, а відтак побоювання зазнати переслідувань при поверненні носять характер припущень.

Позивачем через канцелярію суду 13.12.2019 подано відповідь на відзив, в якій позивачем підтримано позовні вимоги, викладені в позовній заяві доводи та зазначено, що висновок, зроблений Державною міграційною службою України на заяву позивача про надання статусу біженця, розглянуто поверхнево, спотворені надані позивачем факти, порушена хронологія описуваних позивачем подій і тим самим не врахований мотив, який і є основним фактором, що спонукав позивача подати заяву про надання йому статусу біженця в Україні. Позивачем наголошено на тому, що він вів абсолютно відкритий спосіб життя, не порушував Законів України та тільки після затримання влітку 2017 року правоохоронними органами України дізнався про те, що перебуває в розшуку. Крім того, щодо дискримінації негромадянина у Латвійській Республіці, позивачем зазначено, що протягом його перебування у СІЗО, представниками посольства Латвійської республіки було проігноровано звернення ОСОБА_1 про виклик консула. Також, позивачем вказано на те, що головною причиною його переслідування є сфальсифіковане кримінальне провадження.

В свою чергу, від представника Державної міграційної служби України надійшло заперечення на відповідь на відзив. Разом з тим, суд наголошує на тому, що вказані заперечення не приймаються до уваги судом, оскільки підписані неповноважною особою.

Під час розгляду даної адміністративної справи, судом оголошувалась перерва та розгляд справи відкладався, у відповідності до приписів Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:
Як зазначено позивачем в позовній заяві, особа без громадянства ОСОБА_1 маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками національності та політичних переконань, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання - Латвійської Республіки, не може повернутися до неї внаслідок таких побоювань, у пошуках захисту прибув в Україну та звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 01.10.2019 №263, яке отримано ОСОБА_1 21.10.2019, позивачу повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 13.09.2019 №312-19.

Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

ОСОБА_1 не погоджуючись з рішення Державної міграційної служби України від 13.09.2019 №312-19, звернувся до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360 (далі Положення №360) Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з пунктом 2 Положення №360, Державна міграційна служба України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI.

Пункт 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною сьомою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, відповідно до підпункту 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року (далі - Конвенція) термін «біженець» означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи:

1) визначення фактів, які відносяться до справи;

2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як зазначено Державною міграційною службою України, відповідно до матеріалів особової справи, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , місто Рига Латвійської Радянської Соціалістичної Республіки, неодружений, освіта середня, сповідує християнство, має статус негромадянина Латвійської Республіки, легально, авіасполученням перетнув Державний кордон України 18.10.2014. Через адміністрацію Київського СІЗО №13 позивач 14.02.2018 звернувся з заявою - анкетою про надання йому статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту в Україні.

Так, відповідачем вказано на те, що в заяві-анкеті від 28.01.2019 та під час проведених співбесід від 12.02.2019 та 06.05.2019 позивач повідомляв, що причиною виїзду з Латвії є небажання повертатися до країни походження, оскільки його чекає дискримінація за національною ознакою, а саме утиски соціально - економічних прав. Також зазначено, що позивач побоюється зазнати переслідування через його участь у військовому конфлікті на Сході України, оскільки за словами позивача такі дії є каральними у Латвійській Республіці.

Відповідач наголошує на тому, аналізуючи матеріали особової справи позивача Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області встановлено, що задокументовані докази наявності переслідувань в країні громадянської належності та країні постійного проживання у позивача відсутні та вказано на те, що обов`язок надання доказів покладається на особу, яка висловлює ці твердження. За інформацією наданою позивачем, за час проживання в Латвії, отримував погрози та психологічний тиск щодо його не громадянства у Латвії, але вказане жодним чином не підтверджено позивачем.

Державною міграційною службою України, вказано на те, що позивачем повідомлено органи міграційної служби, що він залишив країну громадянської належності та перетнув кордон з Україною 18.10.2014, однак відповідачем наголошено, що за захистом звернувся лише перебуваючи у Київському СІЗО - 14.02.2018 , тобто через три з половиною роки після в`їзду в Україну. Такі дії позивач мотивував тим, що після прибуття до України він відбув до Луганської області для участі у військових діях. Так, відповідно до копії довідки, виданої командиром військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 17.06.2015 №2141, позивач у період з 18.10.2014 по 17.06.2015 брав безпосередню участь в антитерористичній операції (бойових діях) в районі проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Після завершення участі у вказаних вище заходах позивач проходив реабілітацію у місті Трускавець, після чого постійно проживав у місті Києві.

Відтак, Державною міграційною службою України наголошено на тому, що ОСОБА_1 приймав участь в Антитерористичній операції до 2015 року та з його слів перебував у місті Києві та міг звернутись до міграційної служби, отже це не є причиною яка перешкоджала зверненню позивача до Держави України вчасно.

Отже,відповідно до частини третьої статті 5 Дерективи Європарламенту щодо статусу біженця від 2011 року не надається статус біженця такому заявнику, який подає подальше прохання у випадку, якщо ризик переслідування ґрунтується на обставинах, що виникли у зв`язку з рішенням, яке було прийнято самим заявником після його/її виїзду з країни походження.

Державною міграційною службою України наголошено на тому, що відповідно до міжнародних принципів та стандартів у сфері визначення статусу біженця та додаткового захисту, тривалий строк між виїздом заявника з країни громадянської належності та датою звернення за захистом може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди.

Як було зазначено вище, частиною першою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, Державною міграційною службою України вказано на те, що важливим показником, який може свідчити про відсутність у позивача побоювання зазнати незаконного переслідування є те, що він звернувся за міжнародним захистом лише після його затримання правоохоронними органами України у зв`язку з перебуванням його у міжнародному розшуку.

Крім того, Державною міграційною службою України зазначено, що з матеріалів особової справи ОСОБА_1 вбачається, що відповідно до рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23.06.2017 у справі №760/10965/17 співробітниками Департаменту контррозвідки Служби безпеки України 21.06.2017 складено протокол про затримання позивача відповідно до статей 208, 582 Кримінально процесуального кодексу України, який згідно з обліками Генерального секретаріату Інтерполу значиться в міжнародному розшуку з метою арешту та подальшою екстрадицією до Латвійської Республіки, позивач був поміщений у Київський слідчий ізолятор.

Ініціаторами розшуку є компетентні органи Латвійської Республіки. Позивач розшукується компетентними органами Латвійської Республики для притягнення до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого частиною третьою статті 253.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки.

Згідно вироку судової колегії у кримінальних справах Ризького окружного суду від 30.04.2014 позивач визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 253.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на 8 років без конфіскації майна.

Так, Державною міграційною службою України наголошено на тому, що інкримінований компетентними органами Латвійської Республіки злочин, який передбачено частиною третьою статті 253.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки (незаконне виготовлення, придбання, зберігання, перевезення та пересилання наркотичних та психотропних речовин з метою їх реалізації) відповідає злочину, який передбачено частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України та є екстрадиційним відповідно до приписів Кримінального процесуального кодексу України, оскільки передбачає покарання на строк більше одного року позбавлення волі. Отже, вказані вище обставини, засвідчують факт засудження позивача до 8 років у Латвійській Республіці та факт перебування його у міжнародному розшуку.

Державною міграційною службою України наголошено на тому, що позивач не бажає повертатися до Латвії через побоювання відповідальності за вчинені дії, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом Латвії. Зазначені причини небажання повертатися позивача не мають конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем, або підґрунтя для визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 56, 59 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, які рятуються від кримінального переслідування або покарання за такі злочини, не є біженцями.

Слід зазначити, що екстрадиція сама по собі не становить порушення статті 3 Женевської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для Конвенції є характерним пошук справедливої рівноваги між потребами, пов`язаними із загальними інтересами суспільства, і вимогами захисту основних прав людини. Разом зі спрощенням процедур перетинання державних кордонів до глобальних міжнародних масштабів зростає й злочинність. Саме тому в інтересах світового суспільства необхідно щоб особи, яких підозрюють у вчиненні злочинів і які переховуються за кордоном, поставали перед правосуддям. Створення умов для безпечного перебування для втікачів є не тільки небезпечним для держави, зобов`язаної забезпечувати захист особі, але також сприяє підриву основ екстрадиції.

Згідно абзацу 2 пункту першого статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка вчинила злочин не політичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів, не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, Державною міграційною службою України наголошено на тому, що враховуючи те, що інформація про прямий причинно-наслідковий зв`язок між політичними поглядами позивача та кримінальним переслідуванням щодо позивача не була доведена, тому у відповідності до статті 12 пункту 2 (b) Директиви Ради ЄС 2011/95/ЕС, абзацу 2 пункту першого статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у позивача існують всі умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, відповідачем щодо тверджень позивача про дискримінацію його у Латвійській Республіці як особи, що має статус «негромадянина» зазначено, що негромадяни Латвії знаходяться під захистом держави Латвії, у тому числі за кордоном, а також користуються більшістю інших прав, це єдина група населення, крім громадян, які мають право на постійне проживання в Латвії, можуть вільно проживати на постійній основі в іншій країні, зберігаючи всі права і привілеї негромадянина Латвії, і можуть повернутися до Латвії в будь-який час. Повідомлення позивача про його утиски та дискримінацію як негромадянина у Латвійській Республіиі не можуть розцінюватися як переслідування та не може бути підставою для надання позивачу статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту.

Зокрема, щодо посилань позивача на систематичне порушення прав людини щодо нього та страх ув`язнення відповідно до статті 77.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки, який передбачає відповідальність за участь у збройних конфліктах, що відбуваються за межами території Латвійської Республіки, Державною міграційною службою України вказано на те, що 12 лютого 2015 року набули чинності зміни до Кримінального кодексу Латвійської Республіки у частині відповідальності за незаконну участь у збройному конфлікті. Зокрема, кодекс доповнено статтею 77.1 зміст якої полягає у наступному: «особа, яка здійснить незаконну участь у збройному конфлікті, тобто активну участь у збройному конфлікті за межами Латвійської Республіки, яка спрямована проти територіальної цілісності і політичної незалежності держави чи іншим чином суперечить міжнародним правовим зобов`язанням Латвійської Республіки, не дотримуючись нормативних актів або міжнародних договорів, обов`язкових для Латвійської Республіки, карається позбавленням волі на строк до десяти років з випробувальним наглядом строком до трьох років».

Проте інформації щодо розшуку позивача правоохоронними органами Латвії за обвинуваченням згідно статті 77.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки, матеріали справи не містять.

Як зазначено відповідачем, при прийнятті рішення було враховано відповідь СБУ від 30.10.2019 №2/3/3-3/425 щодо надання статусу біженця в України, в якому було зазначено, що правові підстави для легалізації позивача на території України у якості біженця або особи, яка потребує додаткового захисту - відсутні.

Відтак, відповідачем наголошено, та жодним чином не спростовано позивачем під час судового розгляду даної справи, що факти, які позивач повідомляв у заяві-анкеті та під час проведення співбесіди не можуть бути розцінені як обґрунтовані побоювання зазнати переслідування за ознаками, що містяться у статті 1 розділу А Конвенції про статус біженців 1951 року, пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тобто позивачу не може бути надано міжнародний захист у формі визнання біженцем.

Відповідно до положень пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та статті 15 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС №2011/95/ EU «Про стандарти визначення громадян третіх країн або осіб без громадянства в якості бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус для біженців або для осіб, що мають право на додатковий захист, і про зміст міжнародного захисту», кваліфікуючою ознакою для додаткового захисту є серйозна шкода у вигляді: смертної кари або виконання вироку про смертну кару; тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; серйозної і індивідуальної загрози життю в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Відповідачем наголошено, що у Кримінальному кодексі Латвійської Республіки відсутнє покарання у вигляді смертної кари, тому будь-які ризики для заявника у цьому випадку відсутні. Крім цього, згідно з інформацією, яка міститься у відкритих джерелах у Латвійській Республіці відсутній збройних конфлікт не міжнародного чи міжнародного характеру, що також виключає можливість для позивача бути підданим серйозній шкоді у цій частині. Відповідно до законодавства Латвійської Республіки злочин, який інкримінується позивачу є тяжким, оскільки максимальна санкція статті передбачає позбавлення волі на строк від 2 до 10 років. Порівнявши практику провідних країн щодо покарання за аналогічний злочин (Німеччина, Франція тощо) можна дійти висновку про співмірність покарання учиненому діянню, визначеного статті 253.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки, тому вказане покарання не може вважатися таким, що принижує гідність відповідно до загальноприйнятих норм, закріплених у спеціальних міжнародних договорах.

За змістом статті 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту» від 26 червня 2013 року №2013/32/EU з метою прийняття рішення про прийнятність розгляду заяви про надання міжнародного захисту відповідно до статті 33 (2) (г), повторну заяву про надання міжнародного захисту має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником щодо того, чи може він/вона кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС. Якщо після попереднього вивчення, зазначеного в пункті 2 цієї статті, виникнуть чи заявником будуть представлені нові відомості або висновки, які значно підвищують ймовірність того, що заявник може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається далі відповідно до II глави. Держави-члени можуть встановлювати додаткові причини для розгляду повторної заяви. Держави-члени можуть прийняти рішення про подальший розгляд заяви, тільки якщо цей заявник не з власної вини був не в змозі обґрунтувати обставини, описані в параграфах 2 і 3 цієї статті, в ході проведення попередньої процедури, зокрема, здійснюючи своє право на ефективний засіб правового захисту відповідно до статті 46.

Також, згідно пункту 2.2 розділу ІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом Державної міграційної служби України протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наявність чинного рішення про відмову у визнанні особи, що звернулась за захистом, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За такого правового врегулювання та обставин справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 13.09.2019 №312-19, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно.

Крім того, є обґрунтовані підстави вважати, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом країни громадянської належності.

Разом з цим слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

З огляду на викладене, вимога позивача про зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, не підлягає задоволенню, оскільки вона є похідною від попередньої, підстав для задоволення якої суд не знайшов.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:
В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.

Повний текст рішення виготовлено 26.02.2020.