Справа № 826/17429/18
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2020-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2020 року м. Київ № 826/17429/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Клименчук Н.М. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 )
доГоловного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053 )
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо зарахування ОСОБА_1 стажу роботи за період з 23.07.1979 по 06.11.1979, з 13.11.1979 по 25.11.1981, з 22.01.1982 по 14.07.1983, з 20.07.1983 по 09.02.1990, з 29.08.2008 по 30.09.2009 для визначення коефіцієнта стажу при обчислені пенсії за вислугу років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 стаж роботи за період з 23.07.1979 по 06.11.1979, з 13.11.1979 по 25.11.1981, з 22.01.1982 по 14.07.1983, з 20.07.1983 по 09.02.1990, з 29.08.2008 по 30.09.2009 для визначення коефіцієнтів страхового стажу при обчисленні пенсії за вислугу років та здійснити відповідний перерахунок пенсії з 13.09.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідачем безпідставно для визначення коефіцієнта страхового стажу враховано лише спеціальний стаж. На думку позивача для визначення коефіцієнта страхового стажу, що застосовується для обчислення розміру пенсії, враховується весь (загальний) стаж особи на момент призначення, а не лише спеціальний, як вчинено відповідачем.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.10.2018 відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачеві враховано періоди стажу. Які зазначені у трудовій книжці та довідках про підтвердження роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років. На дату призначення пенсії загальний страховий стаж становив 42 роки 6 місяців 24 дні, з них 31 рік 1 місяць 12 днів стаж працівника льотного екіпажу, з якого і розраховано коефіцієнт стажу. В задоволені позову просив відмовити повністю.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи. ОСОБА_1 , отримує пенсію за вислугою років працівникам льотних екіпажів відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

ОСОБА_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою зарахувати стаж за період роботи з 23.07.1979 по 06.11.1979, з 13.11.1979 по 25.11.1981, з 22.01.1982 по 14.07.1983, з 20.07.1983 по 09.02.1990, з 29.08.2008 по 30.09.2009 для визначення коефіцієнту страхового стажу при обчислені пенсії за вислугу років.

У відповідь листом №86891/03 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача, що коефіцієнт страхового стажу для обчислення пенсій за вислугу років працівникам льотного складу цивільної авіації відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування» визначається виключно зі стажу по вислузі років. Коефіцієнт страхового стажу для обчислення пенсії за вислугу років позивачу визначений виключно зі стажу працівника льотного екіпажу 31 рік 1 місяць 12 днів, а не загального стажу 42 років 6 місяців 24 днів.

Позивач вважаючи відмову щодо включення низки періодів його страхового стажу для визначення коефіцієнта страхового стажу при обчислені пенсії за вислугу років протиправною та такою, що порушує його права, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Між сторонами немає розбіжностей щодо обставин справи, встановлених судом, в позовній заяві позивач просить визнати протиправними дії щодо відмови в зарахуванні до страхового стажу періоду роботи, зобов`язати зарахувати до загального страхового стажу періоду роботи та провести перерахунок пенсії.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, спірні правовідносини врегульовано нормами Законів України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991, «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 та низкою підзаконних нормативно-правових актів.

Зокрема, статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Щодо зарахування періоду роботи асистентом кінооператора, для визначення коефіцієнта страхового стажу при обчисленні пенсії за вислугу років, як працівнику льотного складу суд зазначає наступне.

У трудовій книжці, копія якої міститься в матеріалах адміністративної справи, ОСОБА_1 , 23.07.1979 прийнятий на асистентом кінооператора третьої категорії науково - популярних фільмів тимчасово строком на 2 місяці, починаючи з 24.09.1979 переведений на постійну роботу звільнений з займаної посади 06.11.1979 у зв`язку із призивом в ряди Радянської Армії.

Після повернення з лав Радянської Армії позивач з 22.01.1982 прийнятий на роботу асистентом кінооператора та звільнений 14.07.1983 за власним бажанням.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з пунктом «б» частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи, що дає право на пенсію, зараховується творча діяльність осіб, передбачених пунктом «в» статті 3 цього Закону. При цьому творча діяльність членів Спілки письменників України, Спілки художників України, Спілки композиторів України, Спілки кінематографістів України, Спілки театральних діячів України, інших творчих працівників, які не є членами творчих спілок, але об`єднані відповідними професійними комітетами, до введення в дію цього Закону зараховується в стаж роботи незалежно від сплати страхових внесків. У цих випадках стаж творчої діяльності встановлюється секретаріатами правлінь творчих спілок республіки починаючи з дня опублікування або першого публічного виконання чи публічного показу твору даного автора.

Постановою Кабінету Міністрів України затверджено «Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати» № 1191 від 23.11.2011, яким визначено, що до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до « і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (Відомості Верховної Ради України, 1992 року, № 3, ст. 10), що передбачені: переліком посад артистів театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів, які мають право на пенсію за вислугу років незалежно від віку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 за №583 «Про затвердження нормативних актів з питань пенсійного забезпечення»(ЗП України, 1992 р., N 11, ст. 271).

Аналізуючи положення чинного законодавства суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно відмовлено в зарахуванні спірного періоду до стажу роботи для визначення коефіцієнту страхового стажу в зв`язку з відсутністю правових підстав для його зарахування.

Щодо зарахування періоду проходження службу в лавах Радянської армії суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що у період із 13.11.1979 по 25.11.1981 ОСОБА_1 проходив службу в рядах Радянської Армії, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці, копія якої наявна в матеріалах справи.

Так, відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Тобто відповідно до змісту наведеної норми, обов`язковою умовою зарахування часу проходження строкової військової служби до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, різновидом якої є пенсія за вислугу років, є, зокрема, робота особи за професією або на посаді, що дає право на призначення такої пенсії, на момент призову на строкову військову службу.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24.04.2019 у справі №450/3061/16-а.

Так, оскільки позивач до призову на службу не працював на посадах, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, відповідача правомірно зарахував період служби позивача до загального стажу роботи.

Отже, не підлягає задоволенню вимога в частини зобов`язання зарахувати період служби в армії із 13.11.1979 по 25.11.1981 до пільгового стажу.

Щодо доводів позивача про неправомірність неврахування до страхового стажу періоду роботи з 20.07.1983 по 09.02.1990 та 29.08.2008 по 30.09.2009 суд зазначає наступне

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно частини другої вказаної статті страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

У разі якщо за період з 01.07.2000 по 31.12.2016 в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості, необхідні для обчислення страхового стажу військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейським, особам рядового і начальницького складу відповідно до цього Закону, страховий стаж обчислюється на підставі довідки про проходження військової служби та про сплачені суми страхових внесків.

Тобто, визначальною ознакою для того, щоб період роботи особи вважався трудовим стажем, є те, що така особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та щомісяця стосовно неї здійснюється сплата страхових внесків у сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Крім того, відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Суд зазначає, що трудова книжка містить записи щодо роботи позивача у зазначений період на відповідних підприємствах.

Таким чином, суд вважає доводи відповідача щодо не зарахування до страхового стажу позивача спірних періодів роботи є безпідставними інших доказів, які б свідчили про обгрунтоватість дій відповідача суду не надано.

Оскільки страховий стаж роботи підтверджений записами у трудовій книжці, суд вважає протиправними дії щодо відмови в зарахуванні до страхового стажу вищенаведених періодів роботи.

Враховуючи наведене, суд вважає, що, відмовляючи в зарахуванні до страхового стажу вищенаведених періоду роботи позивачу, відповідач діяв з перевищенням повноважень та не у спосіб, визначений чинним законодавством з питань пенсійного забезпечення, тому позовні вимоги про визнання протиправними дій щодо відмови в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 20.07.1983 по 09.02.1990 та 29.08.2008 по 30.09.2009 підлягають задоволенню.

Крім того, невключення стажу роботи при обчислені пенсії за вислугу років, на думку суду, не є результатом бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, а є результатом вчинення ним дій спрямованих на обчислення пенсії за вислугу років без включення стажу роботи за періоди, що належним чином відображені у трудовій книжці, що підтверджується її копією у матеріалах справи.

Враховуючи викладене суд вважає необхідним вийти за межі позовних вимог в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, щодо обчислення пенсії за вислугу років без включення стажу роботи за період з 20.07.1983 по 09.02.1990 та з 29.08.2008 по 30.09.2009.

У зв`язку з цим суд, керуючись нормою частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, та з метою захисту прав та інтересів позивача вважає за необхідне прийняти рішення про визнання протиправними дій відповідача щодо не включення стажу роботи за період з 20.07.1983 по 09.02.1990 та з 29.08.2008 по 30.09.2009 при обчислені пенсії за вислугу років.

Фактично суд зв`язаний предметом і розміром заявлених особою вимог, проте, може вийти за межі вимог адміністративного позову у випадках, якщо обраний позивачем спосіб захисту є недостатнім для повного захисту його прав, свобод та інтересів або якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Вихід за межі позовних вимог можливий у випадку помилкового обрання особою неналежного способу захисту порушеного права, у цьому випадку можливо на підставі частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи. Фактично, необхідною передумовою застосування частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.

При цьому, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача, як такої, що не забезпечує відновлення порушених прав позивача.

Щодо вимоги про зобов`язання зарахувати до загального страхового стажу зазначеного періоду роботи, суд враховує наступне.

Реалізація суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини другої статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.

У свою чергу, під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням владних дискреційних повноважень є закон і справедливість.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Комітетом Ради 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та враховує положення Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, а саме суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Разом з тим, пунктом 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 07.03.2018 у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справа № 461/2579/17, від 20.03.2018 у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Наведене повністю відповідає змісту статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною 4 якої визначене, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Тобто, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію.

У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру.

Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.

Аналізуючи даний адміністративний спір суд наголошує, що суб`єкт владних повноважень, яким в даному випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, здійснив реалізацію дискреційних повноважень шляхом відмови в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи.

Оскільки під час розгляду справи судом встановлена протиправність дій відповідача щодо відмови в зарахуванні до страхового стажу періоду роботи, суд вважає за необхідне ухвалити рішення про зобов`язання відповідача зарахувати до загального страхового стажу періоду роботи ОСОБА_1 з 20.07.1983 по 09.02.1990 та з 29.08.2008 по 30.09.2009 та провести перерахунок пенсії з 13.09.2018.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене, відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір не підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись статтям 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 134, 139, 241-246, 250, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053 ) задовольнити частково та вийти за межі позовних вимог.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053 ) щодо призначення пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ) без врахування стажу роботи за період з 20.07.1983 по 09.02.1990 та з 29.08.2008 по 30.09.2009 для визначення коефіцієнта страхового стажу при обчислені пенсії за вислугу років.

3. Зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053 ) зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ) стаж роботи за період з 20.07.1983 по 09.02.1990 та з 29.08.2008 по 30.09.2009 для визначення коефіцієнта страхового стажу при обчислені пенсії за вислугу років та здійснити перерахунок пенсії з 13.09.2018.

4. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.М. Клименчук