Справа № 1.380.2019.005768
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2020-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.005768
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року

14 год. 43 хв. м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П., за участю секретаря судового засідання Гордійчук Г.В., позивачки ОСОБА_1 , представниці відповідачів Семків Н.Р., представниці третьої особи Полуліх Н.І, розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області (79005 м. Львів вул. К. Левицького 18), Державної казначейської служби України (01601 м. Київ вул. Бастіонна 6), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016 м. Львів вул. Митрополита Андрея 10) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення завданої шкоди,

УСТАНОВИВ:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, у якій просить суд:

визнати бездіяльність відповідача, яка проявилася у непроведенні виплати за рахунок коштів державного бюджету 51 692 грн 03 коп. на заяву ОСОБА_1 від 25.09.2018 із долученням довідки № 3590/Г-20/07.05-06 про суму відрахувань податку з 01.10.2016 по 28.02.2018 протиправною;

стягнути на її користь з держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області шляхом безспірного списання коштів державного бюджету 51 692,03 грн майнової шкоди, спричиненої стягненням податку з довічного грошового утримання судді у відставці за період з 01.10.2016 по 28.02.2018 на підставі закону, що визнаний неконституційним.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що виплата їй щомісячного довічного грошового утримання проводилася з утриманням податку на доходи фізичних осіб та військового збору відповідно до п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України. Рішенням Конституційного Суду України № 1-рв від 27.02.2018 зазначена норма визнана неконституційною. З 01.03.2018 довічне грошове утримання виплачується без оподаткування. Застосування вказаних положень Закону в період з 01.10.2016 по 01.03.2018 призвело до спричинення збитків у вигляді неотриманого доходу у загальному розмірі 51 692,93 грн. Позивачка 25.09.2019 звернулася із листом до відповідача про виплату зазначеної суми відрахувань. Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області у встановлений законом строк відповіді на звернення не надало, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом про визнання бездіяльності протиправною та стягнення відповідних сум.

Ухвалою суду від 08.11.2019 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду від 25.11.2019 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою від 05.12.2019 суд перейшов до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

28.11.2019 за вх. № 44911 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги заперечує. Зокрема вказує, що на адресу позивачки було скеровано лист № 6644/13-8 від 02.10.2018 у відповідь на заяву від 25.09.2018, у якому роз`яснено механізм повернення помилково або надміру зарахованих до бюджетів коштів та механізм відшкодування шкоди з бюджету. Зазначає, що умови та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, мають визначатися спеціальним законом, до прийняття якого відшкодування державою шкоди відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України та ст. 1175 Цивільного кодексу України на підставі загальних правил здійснюватися не може. Таким чином вказує на відсутність механізму відшкодування шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Позивачка надіслала відповідь на відзив (вх. № 46061 від 04.12.2019), у якому заперечує факт отримання відповіді на заяву. Вказує, що норми Конституції України є нормами прямої дії, звернення до суду безпосередньо на їх підставі гарантується, тому вважає посилання відповідача на відсутність спеціального закону та неможливість застосування судом аналогії закону неприйнятною.

У судовому засіданні 26.12.2019 протокольною ухвалою суд залучив до участі у справі Державну казначейську службу України як співвідповідача та Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів.

22.01.2020 за вх. № 3814 третя особа подала письмові пояснення у справі. Зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області у розумінні статей 168.4.1, 168.4.7 Податкового Кодексу України виступає податковим агентом та наголошує на припиненні оподаткування нарахованих сум пенсій з часу прийняття Конституційним Судом України рішення про визнання таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення абз. 1 пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, на підставі якого здійснювалося оподаткування, та на незворотності дії закону у часі. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

14.02.2020 за вх. № 8314 від позивачки надійшли письмові пояснення, у яких додатково вказує на відсутність спору з приводу розміру відшкодування, що підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою ГУ ПФУ у Львівській області (а.с. 23).

Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив та письмових поясненнях. Просила позов задовольнити.

Представниця відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просила у задоволенні такого відмовити.

Представниця третьої особи проти позову заперечила, просила відмовити у задоволенні.

Суд заслухав вступне слово учасників справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та встановив таке.

ОСОБА_1 є суддею у відставці, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією посвідчення № 1980 (а.с. 36), перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання.

Судом встановлено, що з 01.10.2016 по 28.02.2018 із щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 утримувався податок на доходи фізичних осіб у розмірі 47 712,93 грн та військовий збір у розмірі 3 976,10 грн, про що свідчить довідка Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 3590/Г-20/07.05-06 від 20.08.2018 (а.с. 23).

Рішенням № 1-р/2018 від 27.02.2018 Конституційний Суд України визнав положення абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання суддів таким, що не відповідає частині 1 статті 126 Конституції України, тобто неконституційними.

25.09.2018 позивачка звернулася із листом до Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про виплату зазначеної суми відрахувань із долученням довідки ГУ ПФУ у Львівській області (а.с. 24, 25).

Відповідач виплати за рахунок коштів державного бюджету грошової суми у розмірі 51 692,03 грн на заяву ОСОБА_1 від 25.09.2018 не провів, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом про визнання бездіяльності протиправною та стягнення відповідних сум.

При вирішенні спору по суті суд керується таким.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ст. 8 Конституції України).

Рішенням від 27.02.2018 № 1-р/2018 Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України є неконституційним) положення абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Такі зміни до Податкового кодексу України були внесені законом України від 27.03.2014 № 1166-VІІ "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні".

Відповідно до статті 91 Закону України 13.07.2017 № 2136-VIII "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Абзац 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнаний неконституційним та втратив чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно з ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права) (ч. 6 ст. 7 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 1175 Цивільного кодексу України передбачена спеціальна підстава відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади в результаті прийняття ним нормативно-правового акта, що визнаний незаконним і скасований.

Відповідно до вказаної статті у випадку прийняття нормативно-правового акта органом державної влади, що був визнаний незаконним, фізичні або юридичні особи мають право на відшкодування шкоди, завданої прийняттям такого акта, при цьому відповідальність органу державної влади настає незалежно від вини посадових і службових осіб. Шкода, завдана в результаті прийняття органом державної влади такого нормативно-правового акта відшкодовується державою.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Згідно з ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкода, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Внаслідок дії норми Податкового кодексу України (абз. 1 пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Кодексу щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання суддів), яка визнана неконституційною, порушено право позивачки на мирне володіння своїм майном.

Європейська Комісія з прав людини при розгляді справи за заявою № 5849/72 Мюллер проти Австрії (1975) "вирішила, що обов`язкові внески в пенсійний фонд можуть створити право власності, яке може бути порушено тим, як розподіляються кошти фонду".

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 8-рп/2005 від 11.10.2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, у тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді.

Отже, визнавши неконституційними положення Податкового кодексу України, Конституційний Суд України припинив незаконне обмеження права позивачки на отримання щомісячного довічного грошового утримання, призначеного відповідно до вимог ст. 130 Конституції України та Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій та статус суддів".

Відтак утримані з щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 кошти є збитками у розумінні положень п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України.

Право на мирне володіння своїм майном передбачено ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, шкода, завдана утриманням податку на доходи фізичних осіб та військового збору з щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню державою.

Відшкодування шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними гарантується Конституцією України.

Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.

Відсутність в Україні законодавчо встановленого механізму відшкодування шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними не може ставитись у провину особі, оскільки невизначення порядку виконання конституційно закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами.

Відповідно до ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При цьому, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovdandPine v. The Czech Republic), «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), «Трго проти Хорватії» (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу «належного урядування», згідно з якою державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Оскільки саме держава не виконала свій обов`язок запровадити процедуру відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, що сприяло б юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.

Згідно з ч. 4 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Таким чином, посилання відповідача на відсутність механізму відшкодування шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними як на підставу для відмови позивачці у поверненні 51 692,03 грн утриманих податку та збору на підставі положення, визнаного неконституційним, є необґрунтованими.

Суд також критично оцінює твердження третьої особи щодо незворотності дії законів у часі з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє щодо відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Можливість розгляду питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) акта (його окремих положень), який втратив чинність, але продовжує застосовуватись до правовідносин, що виникли під час його чинності закріплена у ч. 2 ст. 8 Закону України «Про Конституційний Суд України».

Таким чином, рішення Конституційного Суду України поширюють свою дію на правовідносини, що виникли після їх прийняття. Проте визнання акта або його окремих положень неконституційними надає право особі на відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії неконституційних положень.

Статтею 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно з абз. 2 п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13.04.2011 № 460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державне казначейство України.

Відповідно до покладених завдань Державне казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (пп. 3 п. 4 Положення).

Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Частиною 2 ст. 6 Закону України 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відтак суд дійшов до висновку, що Головне управління Державної казначейської служби у Львівській області як територіальний орган Казначейства зобов`язане здійснити відшкодування спричиненої позивачці майнової школи, оскільки саме його бездіяльність проявилася у непроведенні виплати за рахунок коштів державного бюджету 51 692 грн 03 коп. на заяву

ОСОБА_1 від 25.09.2018.

Суд зазначає, що спору з приводу розміру коштів, які позивачка просить відшкодувати немає, оскільки згідно з довідкою Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 3590/Г-20/07.05-06 від 20.08.2018, долученою позивачкою до позовної заяви, загальна сума утриманих податку на доходи фізичних осіб та військового збору становить 51 692,03 грн (а.с. 23).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення врегульовано Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.

Згідно з п. 3 цього Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню у повному обсязі.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 243-246, 255, 293, 295 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Державної казначейської служби України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення завданої шкоди задовольнити.

2. Визнати бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, яка проявилася у непроведенні виплати за рахунок коштів державного бюджету 51692 грн 03 коп. на заяву ОСОБА_1 від 25.09.2018 із долученням довідки Головного управління Пенсійного фонду України від 20.08.2018 № 3590/Г-20/07.05-06 про суму відрахувань податку з 01.10.2016 по 28.02.2018 протиправною.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) з держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області (79005 м. Львів вул. К. Левицького 18; код за ) шляхом безспірного списання коштів державного бюджету 51 692 (п`ятдесят однієї тисячі шестиста дев`яносто двох) гривень 03 копійки майнової шкоди, спричиненої стягненням податку з довічного грошового утримання судді у відставці за період з 01.10.2016 по 28.02.2018 на підставі закону, що визнаний неконституційним.

4. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 24.02.2020.

Суддя Р.П. Качур