Справа № 640/13607/19
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2020-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року м. Київ № 640/13607/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання незаконними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просить:

- визнати незаконними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо непризначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану 01.02.2019 за №859 про призначення пенсії відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши страховий стаж за період роботи 1979-1999 років зазначені в трудовій книжці.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 01.02.2019 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Проте позивачу відмовлено в призначенні пенсії з мотивів, недостатності загального страхового стажу для призначення пенсії. До страхового стажу не враховано періоди роботи згідно записів трудової книжки, оскільки в трудовій книжці відсутній відбиток печатки на підписі відповідальної посадової особи, а також не зазначена повна дата народження.

На переконання позивача, наявність записів в його трудовій книжці, є достатніми підставами для підтвердження його трудового стажу в період з 1979-1999, який Пенсійний фонд не взяв до уваги, при розгляді його заяви від 01.02.2019, а не наявність формальностей, таких як відсутність відбиток печатки на підписі відповідальної посадової особи, а також незазначення повної дати народження.

Позивач вважає дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо неврахування до страхового стажу періоди роботи з 1979-1999 записів, наявних у трудовій книжці, а також довідок, які містять відомості про періоди роботи позивача незаконними, передчасними і такими, що порушують його права.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.07.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Вказаною ухвалою відповідачу надано час для надання відзиву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві до суду надійшов відзив на позовну заяву разом з копією пенсійної справи, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову та зазначив, що відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу, зокрема з 01.01.2019 по 31.12.2019 - не менше 26 років.

Таким чином, зарахувати період роботи позивача з 1979-1999 немає правових підстав, оскільки період роботи документально не підтверджений, а тому дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві є правомірними.

До суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача на позовну заяву, в якому підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Виходячи з положень пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов до висновку про можливість розгляду даної адміністративної справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Згідно довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України від 27.08.2018 №10056 ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, тимчасово зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що ОСОБА_1 01.02.2019 звернувся з заявою з копіями відповідних документів до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У відповідь на вказану заяву Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом №57255/03 від 21.03.2019 повідомило, що відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу, зокрема, з 01.01.2019 по 31.12.2019 - не менше 26 років. Згідно п.1 та п.3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними документами. Спеціалістами управління розглянуті копії документів, доданих до заяви від 01.02.2019, проінформовано позивача, що згідно документів, які відповідають вимогам чинного законодавства загальний страховий стаж складає 13 років 8 місяців 12 днів. До страхового стажу не враховано періоди роботи згідно записів трудової книжки, оскільки в трудовій книжці відсутній відбиток печатки на підписі відповідальної посадової особи, а також не зазначена повна дата народження. Тому для врахування до страхового стажу періодів роботи 1979-1999 необхідно надати уточнюючі довідки із зазначенням підстав видачі. Для розгляду заяви позивача від 01.02.2019 довідки потрібно надати протягом трьох місяців з дня повідомлення.

Позивач через свого представника звернувся до відповідача з адвокатськими запитами від 11.04.2019 №42267 та 15.04.2019 №43162 про надання рішення про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Листом від 17.04.2019 №82589/02 відповідач з посиланням на попередній лист Головного управління від 21.03.2019 №57255/03 повідомлено, що йому надано трьох місячний термін для подачі уточнюючих довідок.

Відповідачем, 02.05.2019 прийнято рішення №б/н про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , яке міститься в матеріалах пенсійної справи.

Листом від 13.05.2019 №98477/03 Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві відмовлено в призначенні пенсії та повідомлено, що у позивача не достатньо страхового стажу. Згідно документів позивача загальний страховий стаж складає 13 років 8 місяців12 днів. До страхового стажу не враховано періоди роботи згідно записів трудової книжки, оскільки в трудовій книжці відсутній відбиток печатки на підписі відповідальної посадової особи, а також зазначена не повна дата народження.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком з підстав незарахування до страхового стажу вищевказаних періодів роботи протиправними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 5 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до положень частин 2, 4 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до 01.01.2004 - на підставі документів та порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

За приписами п.1 ч.1 ст.45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, а саме пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Згідно ст.26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.

Відповідно до статті 62 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Пунктом 1 цього Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

За приписами пункту 20 вказаного Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Зважаючи на викладене, у разі відсутності відповідних записів у трудовій книжці, особа має право подати до органів пенсійного фонду довідку, що містить інформацію на підтвердження загального страхового стажу.

Аналіз норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

На момент внесення у трудову книжку позивача записів була чинна Інструкція "Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях", затверджена постановою Держкомпраці СРСР по праці і соціальних питаннях від 20.06.1974 №162 (Інструкція №162).

Згідно з п.2.2 Інструкції №162 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно з п.п.2.11 Інструкції №162 першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, як і прийом на роботу.

Відповідно до 2.3 Інструкції №162 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнень повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу відмовлено у призначенні пенсії, оскільки не взято до уваги та не зараховано до загального стажу періоди роботи за трудовою книжкою: з 1979-1999 у зв`язку з тим, що в трудовій книжці відсутній відбиток печатки на підписі відповідальної посадової особи, а також зазначена не повна дата народження.

Разом з тим, суд зазначає, що записи про періоди роботи не містять виправлень відповідно до Інструкції.

З аналізу вказаних нормативно-правових актів випливає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

При цьому суд критично оцінює неврахування страхового стажу позивача посилаючись на те, що в трудовій книжці відсутній відбиток печатки на підписі відповідальної посадової особи, а також зазначена не повна дата народження, оскільки працівник не може відповідати за правильність і повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві. У свою чергу неналежний порядок ведення і заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах.

Наведене в повній мірі узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові №687/975/17 від 21.02.2018.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Окрім того, відповідач не ставить під сумнів відомості, які занесені до трудової книжки щодо трудової діяльності ОСОБА_1 . Судом в свою чергу не встановлено будь - яких виправлень або неточностей у записах трудової книжки.

Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення повинні бути виконані чітко, акуратно, відповідними чорнилами. Запис у трудовій книжці про звільнення завіряється печаткою і підписом. Записи повинні відповідати оригіналам наказів або розпоряджень та мати чітке формулювання чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт Кодексу законів про працю.

При прийнятті документів для призначення пенсії органом Пенсійного фонду звертається особлива увага як на записи періодів роботи, так і на підстави їх проведення, тобто наявність номерів наказів, дат їх видачі. Крім цього, до уваги береться правильність записів прізвища, ім`я та по батькові й їхня подальша зміна. Якщо в трудовій книжці є виправлення, то вони мають бути завіреними в установленому порядку. Відсутність номера та дати видачі наказу про прийняття (звільнення) з роботи, переведення на іншу роботу (особливо це стосується посад, які дають право на пільгову пенсію) або ж виправлення в цих записах, проведених в невстановленому порядку, є підставою для відмови в зарахуванні відповідних періодів до стажу.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Пенсійний фонд не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.

Суд зазначає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на працівників та керівників підприємств. Той факт, що роботодавцем не нанесено відтиск печатки на підписі відповідальної посадової особи, а також зазначена не повна дата народження, саме тільки рік народження 1959, жодним чином не тягне за собою недійсності записів про роботу у відповідний період, що містяться в трудовій книжці.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Дослідивши копію трудової книжки позивача, суд звертає увагу, що вона містить відомості про службу в Радянській армії в період з 06.05.1977 по травень 1979, вказані відомості підтверджуються і військовим квитком, де зазначені відомості про військову службу з 06.05.1977 по 11.05.1979.

Що ж стосується роботи на посадах в органах виконавчої влади, підприємств, установ, організацій період роботи ОСОБА_1 , на яких Пенсійний фонд не зарахував, то суд зазначає, що наявні наступні записи, а саме:

1).28.05.1979 прийнятий електромонтером 5 розряду в відділ охорони при Калінінському РВ ВС м. Донецьк (наказ №62 від 29.05.1979);

- 30.10.1979 звільнений за ст.38 КЗпП УССР за власним бажанням (Наказ №137 від 31.10.1979);

- 30.10.1979 прийнятий на службу до органів внутрішніх справ СРСР (Наказ УВС Донецької області №503 від 30.10.1979);

- 07.04.1987 звільнений з органів внутрішніх справ МВС СРСР (Наказ №443 МВС СРСР, №38 від 07.04.1987);

2).13.04.1987 призначений слідчим прокуратури Куйбишевського району м. Донецька (наказ №174 від 13.04.1987);

- 28.04.1988 призначений прокурором слідчого управління прокуратури області (наказ №139-л від 28.04.1988);

- 02.06.1989 - призначений слідчим прокуратури Центрально-міського району міста Макіївка (Наказ №210-л від 02.06.1989);

- 17.08.1989 призначений старшим слідчим прокуратури м. Макіївка (Наказ №137-л від 17.08.1989);

- 01.10.1992 звільнений за власним бажанням згідно ст.38 КЗпІІ України (наказ №1220-л від 11.09.1992);

3). 20.10.1992 прийнятий на роботу начальником юридичного відділу Шахтоуправління Ордена Трудового Красного Знамені « 13 Бис» ГХК «Макіїввугілля» начальником юридичного відділу (Наказ 237 від 19.10.1992);

- 28.10.1999 звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП України (Наказ №304 від 25.10.1999);

4) 01.11.1999 призначений начальником Будьонівського районного управління юстиції м. Донецька (Наказ МЮ України №1068/к від 01.11.1999); прийнято присягу державного службовця (Наказ №391 від 02.11.1999); 01.11.1999 присвоєно 12 ранг 6 категорії посад державних службовців (Наказ МЮ України №1068/к від 01.11.1999); 15.11.2001-присвоєно 11 ранг 6 категорії посад державних службовців (наказ №391 від 02.11.1999, наказ МЮ України №964 к від 15.11.2001, наказ №454-1 від 04.12.2001);

- 28.02.2003 звільнений з посади начальника Будьонівського районного управління юстиції м. Донецька за переведенням на іншу роботу ег.36 КЗпП України;

Крім того, підтвердження на зазначених посадах міститься в наданих до суду, разом з адміністративним позовом довідках.

З урахуванням вище зазначеного, суд дійшов висновку, що трудовою книжкою ОСОБА_1 підтверджено період роботи з 1979 по 1999.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо вказаних періодів роботи позивача відповідачем суду не надано.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України від 15.04.2014 №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Суд вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді Європейського суду з прав людини, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі «Ковач проти України» від 07.02.2008, пункт 59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19.10.2004, пункт 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011, пункт 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30.10.2014 тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на території проведення антитерористичної операції, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення.

З вище вказаних судом мотивів Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві під час розрахунку страхового стажу позивача також має враховувати стаж роботи ОСОБА_1 у період 1979-1999 на вищевказаних посадах.

Одночасно, суд звертає увагу позивача на необхідність надання довідок від 28.05.2019 №21/5-1376; від 23.05.2019 №285, від 12.05.2016 №10/14-171, від 26.12.2018 №481/лк, від 28.05.2019 №11/1-589 вих. 19, №18-269 вих. 19, №18-268 вих. 19, від 20.12.2018 №1570-11-15-18, №11/1569 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, оскільки позивачем такі довідки отримані вже після прийняття оскаржуваного рішення та до відповідача не надані.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що недотримання відповідачем вимог Порядку № 22-1 призвело до порушення права позивача на призначення пенсії за віком та прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії за відсутності всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих позивачем документів.

Відповідно, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 02.05.2019 №б/н про відмову у призначенні пенсії позивачу прийнято без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, тобто є необґрунтованим та таким, що не відповідає критеріям правомірного рішення, визначеного частиною другою статті 2 КАС України.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зважаючи на обставини справи, враховуючи, що настання для позивача негативних наслідків пов`язано із Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві рішення від 02.05.2019 №б/н про відмову у призначенні пенсії, суд вважає за необхідне визнати такі дії протиправним.

Що стосується вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану 01.02.2019 за №859 про призначення пенсії відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши страховий стаж за період роботи 1979-1999 років зазначені в трудовій книжці, суд зазначає наступне.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Статтею 58 Закону №1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

З огляду на дискреційний характер повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, суд дійшов до висновку про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновку суду.

Правову позицію, що вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, у зв`язку з чим належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві протиправно відмовило у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 26 років, чим порушило його конституційне право на пенсійне забезпечення, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту шляхом зобов`язання відповідача вчинити дії, варто зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відповідно до частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.

Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану 01.02.2019 за №859 про призначення пенсії відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши страховий стаж за період роботи 1979-1999 років зазначені в трудовій книжці, є обґрунтованою.

Згідно із частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведена жодними доказами правомірність та обґрунтованість відмови щодо непризначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Враховуючи наведене, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для його задоволення.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо непризначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану 01.02.2019 за №859 про призначення пенсії відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши страховий стаж за період роботи 1979-1999 років зазначені в трудовій книжці.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко