Справа № 640/18078/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2020 року м. Київ № 640/18078/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю

секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового

провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доЦентральної виборчої комісії України
про представники сторін:визнання протиправною та скасування постанови позивача - не з`явився; відповідача - Гугуєва О.В.
ВСТАНОВИВ:

02.11.2018 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Центральної виборчої комісії України (надалі - відповідач), в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Центральної виборчої комісії України № 157 від 12.10.2018 «Про додаткові вибори депутатів сільських, селищних рад 23.12.2018».

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що виходячи із висновків постанови ЦВК № 122 від 09.08.2018, призначення додаткових місцевих виборів до ОТГ є нелегітимним. Зокрема, позивач зазначає, що відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 85 Конституції України до виключних повноважень Верховної Ради України належить призначення чергових та позачергових виборів до органів місцевого самоврядування; зазначена норма Конституції України означає, що будь-які вибори до органів місцевого самоврядування повинні призначатись виключно Верховною Радою України відповідно до розподілу компетенції між конституційними органами державної влади; Основний закон України не наділяє жоден інший орган державної влади повноваженнями призначати загальні вибори до представницьких органів місцевого самоврядування; натомість, всупереч ч. 30 ч. 1 ст. 85 Конституції України, постановою ЦВК № 157 від 12.10.2018 відповідач перебрав на себе конституційні повноваження Верховної Ради України на призначення місцевих виборів, та порушив гарантоване Конституцією України індивідуальне право позивача на участь у прийнятті рішення на пленарному засіданні Верховної Ради України у складі колегіального органу про призначення виборів депутатів сільських, селищних, міських рад та відповідних голів; призначення постановою ЦВК № 157 від 12.10.2018 так званих «додаткових» виборів до так званих рад «об`єднаних територіальних громад» матиме своїм наслідком ліквідацію представницьких органів тих сіл, селищ та міст, що об`єднуються в ОТГ (відповідно до переліку в додатках № № 1-22 до постанови ЦВК № 157 від 12.10.2018), що спричинить непоправну шкоду конституційним правам та законним інтересам виборців позивача - громадян України; відповідно до ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України; правомірні очікування громадян України - як виборців, так і обраних ними на місцевих виборах відповідних депутатів місцевих рад та голів, полягають у тому, що обрані депутати та голови здобувають на виборах представницький мандат та будуть виконувати свої повноваження протягом усього строку, на який їх було обрано - п`ять років; статтею 5 Європейської хартії місцевого самоврядування передбачена така заборона: зміни територіальних кордонів органів місцевого самоврядування не можуть здійснюватися без попереднього з`ясування думки відповідних місцевих громад, можливо, шляхом проведення референдуму, якщо це дозволяється законом; постановою Верховної Ради України від 17.07.2015 призначалися чергові вибори депутатів місцевих рад, сільських, селищних, міських голів на неділю 25.10.2015; ці вибори відбулись у визначений постановою строк; наступні чергові вибори до місцевих рад повинні відбутися в останню неділю жовтня 2020 року; натомість, діючи всупереч прямим конституційним вимогам, Центральною виборчою комісією України постановою від 12.10.2018 були призначені загальні вибори окремих сільських, селищних, міських рад та голів на 23.12.2018, тобто на два роки раніше прямо визначеного конституційного строку - останньої неділі жовтня 2020 року; таким чином, постанова ЦВК № 157 від 12.10.2018 вочевидь не відповідає вимогам Конституції України, якою прямо визначено єдиного суб`єкта прийняття рішення та єдиний спосіб прийняття рішення про призначення місцевих виборів - на пленарному засіданні парламенту.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Пащенку К.С.

09.11.2018 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було відкрито провадження в адміністративній справі № 640/18078/18 та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 20.12.2018.

19.10.2018 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до ч. 6 ст. 14 Закону України «Про місцеві вибори» додаткові вибори депутатів сільських, селищних рад від територіальної громади, що приєдналася до об`єднаної територіальної громади в порядку, визначеному Законом України «Про добровільне об`єднання територіальних громад», призначаються Центральною виборчою комісією в порядку, визначеному законом; відповідно до ч. 8 ст. 15 Закону України «Про місцеві вибори» Центральна виборча комісія шляхом прийняття відповідного рішення оголошує про початок виборчого процесу чергових місцевих виборів, перших виборів депутатів місцевої ради, сільського, селищного, міського голови; відповідно до ч. 9 ст. 8-2 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласна державна адміністрація протягом 10 робочих днів з дня отримання рішення про добровільне приєднання до об`єднаної територіальної громади у разі його відповідності висновку, передбаченому частиною п`ятою цієї статті, звертається до Центральної виборчої комісії для прийняття нею рішення про призначення додаткових виборів депутатів сільських, селищних рад від територіальної громади, що приєдналася; отже, вищевказаним законом саме на Раду міністрів АРК, обласні державні адміністрації покладено обов`язок надавати висновок, який затверджується відповідною постановою Ради міністрів АРК, розпорядженням голови обласної державної адміністрації, щодо відповідності схвалених сільськими, селищними, міськими радами проектів рішень про добровільне приєднання до ОТГ вимогам Конституції України та законам України; крім того, Рада міністрів АРК, обласна державна адміністрація звертається до ЦВК для прийняття нею рішення про призначення додаткових виборів депутатів сільських, селищних рад від територіальної громади, що приєдналася, лише у разі відповідності рішень про добровільне приєднання до ОТГ вищевказаному висновку; отже, вирішення питання щодо призначення додаткових місцевих виборів належить до виключних повноважень Центральної виборчої комісії.

20.12.2018 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.02.2019.

28.02.2019 Окружним адміністративним судом м. Києва, у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання, відкладено судове засідання на 04.04.2019.

28.03.2019 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що останній бере участь у іншому судовому засіданні.

04.04.2019 Окружним адміністративним судом м. Києва оголошено перерву у справі до 06.06.2019.

06.06.2019 Окружним адміністративним судом м. Києва відкладено розгляд справи на 11.07.2019.

11.07.2019 у зв`язку з перебуванням судді у відпустці розгляд справи відкладено на 07.08.2019.

07.08.2019 Окружним адміністративним судом м. Києва оголошено перерву у справі до 04.09.2019.

04.09.2019 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представників сторін в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

04.09.2019 Окружним адміністративним судом м. Києва, зважаючи на клопотання представника відповідача, у відповідності до ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено розглядати справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

До Центральної виборчої комісії України надійшли звернення Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Чернівецької та Чернігівської обласних державних адміністрацій з доданими документами щодо прийняття Комісією рішення про призначення додаткових виборів депутатів сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад від територіальних громад, що приєдналися.

12.10.2018 Центральною виборчою комісією України було прийнято постанову № 157 «Про додаткові вибори депутатів сільських, селищних рад 23 грудня 2018 року».

Не погоджуючись із вказаною постановою та вважаючи її незаконною, протиправною та такою, що суперечить Конституції України, позивач звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить призначення чергових та позачергових виборів до органів місцевого самоврядування.

Порядок утворення, правовий статус, основні засади організації діяльності Центральної виборчої комісії як постійно діючого колегіального державного органу, до компетенції якого належить забезпечення організації підготовки та проведення виборів і референдумів в Україні, забезпечення реалізації та захисту конституційних виборчих прав громадян України і прав на участь у референдумах, суверенного права Українського народу на виявлення своєї волі визначено Законом України «Про Центральну виборчу комісію».

В силу приписів ст. 1 Закону України «Про центральну виборчу комісію» Центральна виборча комісія є постійно діючим колегіальним державним органом, який діє на підставі Конституції України, цього та інших законів України і наділений повноваженнями щодо організації підготовки і проведення виборів Президента України, народних депутатів України, депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів, всеукраїнського і місцевих референдумів в порядку та в межах, встановлених цим та іншими законами України.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про Центральну виборчу комісію» Комісія за результатами узагальнення практики застосування законодавства України про вибори і референдуми та практики проведення виборів і референдумів в Україні, а також у разі необхідності може за власною ініціативою розглянути та прийняти у встановленому цим Законом порядку рішення стосовно організації підготовки та проведення виборів і референдумів.

Основні засади, організацію і порядок проведення виборів депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, районних, міських, районних у містах, сільських, селищних рад, сільських, селищних, міських голів та старост визначено Законом України «Про місцеві вибори».

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про місцеві вибори» місцеві вибори можуть бути черговими, позачерговими, повторними, проміжними, додатковими або першими.

В силу порівняльного аналізу п. 30 ч. 1 ст. 85 Конституції України та ч. 1 ст. 14 Закону України «Про місцеві вибори», до компетенції Верховної ради України належить призначення саме чергових та позачергових виборів до органів місцевого самоврядування, у той час як у спірному випадку мало місце призначення додаткових виборів.

Відповідно до ч. 6 ст. 14 Закону України «Про місцеві вибори», у редакції, що була чинною на момент прийняття відповідачем постанови № 157 від 12.10.2018, додаткові вибори депутатів сільських, селищних рад від територіальної громади, що приєдналася до об`єднаної територіальної громади в порядку, визначеному Законом України «Про добровільне об`єднання територіальних громад», призначаються Центральною виборчою комісією в порядку, визначеному законом.

Отже, якщо мова йде саме про додаткові вибори депутатів сільських, селищних рад від територіальної громади, що приєдналася до об`єднаної територіальної громади, то уповноваженим суб`єктом на призначення таких виборів є Центральна виборча комісія України, а таке призначення здійснюється у порядку, що визначений законами.

Відповідно до ч. 9 ст. 8-2 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласна державна адміністрація протягом 10 робочих днів з дня отримання рішення про добровільне приєднання до об`єднаної територіальної громади у разі його відповідності висновку, передбаченому частиною п`ятою цієї статті, звертається до Центральної виборчої комісії для прийняття нею рішення про призначення додаткових виборів депутатів сільських, селищних рад від територіальної громади, що приєдналася.

Відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону України «Про місцеві вибори» додаткові вибори призначаються не пізніше ніж за 70 днів до дня виборів, а виборчий процес розпочинається за 50 днів до дня додаткових виборів.

З логічно-конструктивного аналізу викладених вище норм вбачається, що Центральна виборча комісія України є уповноваженим законами України органом на прийняття рішення про додаткові вибори депутатів сільських, селищних рад від територіальної громади, що приєдналася до об`єднаної територіальної громади, натомість Верховна Рада України призначає чергові та позачергові вибори до органів місцевого самоврядування.

Аргументи позивача про те, що право призначення виборів є виключною компетенцією Верховної Ради України, судом відхиляються, оскільки п. 30 ч. 1 ст. 85 Конституції України передбачено повноваження Верховної Ради України на призначення чергових та позачергових виборів до органів місцевого самоврядування. Натомість, спірна постанова № 157 від 12.10.2018 стосується додаткових виборів, які проводяться відповідно до Закону України «Про місцеві вибори» та Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад».

Аналогічну позицію у схожих правовідносинах сформував і Верховний Суд у своїй постанові від 18.07.2019 у справі № 826/15181/17 (адміністративне провадження № К/9901/14432/19), зазначивши, що аргументи касатора про те, що право призначення виборів є виключною компетенцією Верховної Ради України, судом відхиляються, оскільки пунктом 30 статті 85 Конституції України передбачено повноваження ВР України на призначення чергових та позачергових виборів до органів місцевого самоврядування. Натомість, спірна постанова затверджує порядок призначення перших виборів, в порядку, визначеному Законом України «Про добровільне об`єднання територіальних громад».

Що стосується аргументів позивача про те, що ч. 1 ст. 140 Конституції України передбачено можливість створення об`єднаної територіальної громади виключно жителями кількох сіл, а не жителями села (сіл) з жителями селища, міста слід зазначити про таке.

Частиною 1 ст. 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

У Рішенні Конституційного Суду від 18.06.2002 № 12-рп/2002 у справі за конституційним поданням 45 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 140 Конституції України (справа про об`єднання територіальних громад) визначено, що положення частини першої статті 140 Конституції України визначили місцеве самоврядування як право територіальної громади - первинного суб`єкта місцевого самоврядування, основного носія його функцій і повноважень - вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України та дали визначення територіальної громади як жителів села, селища, міста чи добровільного об`єднання жителів кількох сіл у сільську громаду, а не встановили порядку об`єднання або роз`єднання самих територіальних громад.

Встановивши в статтях 140, 141, 142, 143, 144, 145 Конституції України основні засади функціонування місцевого самоврядування, його органів, матеріальну і фінансову основу тощо, Конституція України решту питань організації місцевого самоврядування, формування, діяльності та відповідальності його органів віднесла до визначення законом (стаття 146 Конституції України). Тим самим на конституційному рівні передбачено створення правових умов для подальшого законодавчого врегулювання суспільних відносин у сфері місцевого самоврядування.

Конституційний Суд України виходив з того, що вирішення порушених у конституційному поданні питань щодо об`єднання або роз`єднання територіальних громад які положеннями Конституції України не визначені, має здійснюватися у порядку, встановленому законом.

Питання об`єднання або роз`єднання територіальних громад, виходячи з визначеного положеннями частини першої статті 140 Конституції України поняття «територіальна громада», має вирішуватися з урахуванням відповідного волевиявлення членів цих територіальних громад, яке здійснюється згідно з законом. Зважаючи на викладене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що питання організації місцевого самоврядування, які не врегульовані Конституцією України, у тому числі умови та порядок об`єднання або роз`єднання територіальних громад сіл, селищ, міст, мають визначатися законом (стаття 146 Конституції України).

Відповідно статті 146 Конституції України, інші питання організації місцевого самоврядування, формування, діяльності та відповідальності органів місцевого самоврядування визначаються законом.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальні громади в порядку, встановленому законом, можуть об`єднуватися в одну сільську, селищну, міську територіальну громаду, утворювати єдині органи місцевого самоврядування та обирати відповідно сільського, селищного, міського голову.

Як вже зазначалося вище, відповідно до ч. 9 ст. 8-2 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласна державна адміністрація протягом 10 робочих днів з дня отримання рішення про добровільне приєднання до об`єднаної територіальної громади у разі його відповідності висновку, передбаченому частиною п`ятою цієї статті, звертається до Центральної виборчої комісії для прийняття нею рішення про призначення додаткових виборів депутатів сільських, селищних рад від територіальної громади, що приєдналася.

Тобто, вимоги до об`єднання територіальної громади, до якої має право добровільно приєднатися сільська, селищна територіальна громада, так і для сільської, селищної територіальної громади, яка приєднується до об`єднаної територіальної громади, визначаються відповідними нормативно-правовими актами, якими регулюються спірні правовідносини, а саме: Законами України «Про Центральну виборчу комісію», «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про місцеві вибори», «Про добровільне об`єднання територіальних громад».

Таким чином, суд приходить до переконання, що Центральна виборча комісія України при винесенні постанови № 157 від 12.10.2018 діяла у відповідності та в межах повноважень, що визначені вказаними законами в частині призначення додаткових виборів для ОТГ.

Додатково суд акцентує увагу і на тому, що відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат України є обраний відповідно до Закону України «Про вибори народних депутатів України» представник Українського народу у Верховній Раді України і уповноважений ним протягом строку депутатських повноважень здійснювати повноваження, передбачені Конституцією України та законами України.

При виконанні своїх повноважень народний депутат керується Конституцією України, законами України та загальновизнаними нормами моралі.

Відповідно до пп. пп. 1, 4, 7 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат у порядку, встановленому законом бере участь у засіданнях Верховної Ради України; виконує доручення Верховної Ради України та її органів; звертається із депутатським запитом або депутатським зверненням до Президента України, органів Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, керівників інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також до керівників підприємств, установ та організацій, розташованих на території України, незалежно від їх підпорядкування і форм власності у порядку, передбаченому цим Законом і законом про Регламент Верховної Ради України.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 7 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат відповідно до закону розглядає звернення виборців, а також від підприємств, установ, організацій, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, вживає заходів для реалізації їх пропозицій і законних вимог, інформує виборців про свою депутатську діяльність під час особистих зустрічей з ними та через засоби масової інформації.

Народний депутат відповідальний за свою депутатську діяльність перед Українським народом як уповноважений ним представник у Верховній Раді України.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 17 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат, який не має спеціальних повноважень на представництво Верховної Ради України, має право вступати у відносини з посадовими особами і державними органами іноземних держав лише від свого імені.

Народний депутат як представник державної влади у разі порушення прав, свобод і інтересів людини та громадянина, що охороняються законом, та інших порушень законності має право на місці вимагати негайного припинення порушення або звертатися з вимогою до відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ та організацій припинити такі порушення. У разі порушення законності народний депутат може звернутися з депутатським зверненням до відповідних посадових осіб правоохоронних органів чи органів виконавчої влади, що здійснюють державний контроль у відповідній галузі.

Посадові особи органів державної влади, органів місцевого самоврядування, керівники підприємств, установ та організацій, а також працівники правоохоронних органів, до яких звернуто вимогу народного депутата про припинення порушення законності, зобов`язані негайно вжити заходів щодо усунення порушення, а за необхідності - притягнути винних до відповідальності з наступним інформуванням про це народного депутата. У разі невжиття заходів щодо усунення порушення посадові особи несуть дисциплінарну, адміністративну або кримінальну відповідальність у встановленому законом порядку.

Як вбачається із змістовного аналізу вказаних норм, якщо у народного депутата відсутні спеціальні повноваження на представництво Верховної Ради України, то такий народний депутат має право вступати у відносини з іншими особами тільки від власного імені.

При зверненні до суду із позовом народний депутат ОСОБА_1 зазначив, що в спірній ситуації вбачає порушення своїх прав у ненаданні можливості голосувати на пленарному засіданні Верховної Ради України щодо питання проведення додаткових виборів сільських, селищних депутатів ОТГ. Натомість, таке повноваження протиправно було перейняте Центральною виборчою комісією України.

Конституційний Суд України в пп. 3.6 п. 3 рішення від 01.12.2004 у справі № 18-рп/2004 (у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)) зазначив, що системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

У вказаній справі Конституційний Суд України вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Також вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 14.12.2011 у справі № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

На підставі викладеного, з урахуванням приписів ст. ст. 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України, слід дійти висновку, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Проте, як встановлено судом, право народного депутата як члена Верховної Ради України, передбачене п. 30 ч. 1 ст. 85 Конституції України на призначення чергових або позачергових виборів до органів місцевого самоврядування порушено не було, оскільки у спірному випадку Центральною виборчою комісією України було призначено додаткові вибори, а не чергові або позачергові.

При розгляді цієї справи суд акцентує увагу і на тому, що Верховний Суд у своїй постанові від 28.11.2018 у справі № 826/12880/17 (адміністративне провадження № К/9901/38099/18) сформував позицію, що з огляду на те, що призначення за поданням Прем`єр-міністра України членів Кабінету Міністрів України належить до повноважень безпосередньо Верховної Ради України, саме цей орган наділений правом на звернення до суду в спірних правовідносинах, а не окремі народні депутати України.

Керуючись вказаною позицією Верховного Суду, суд зазначає, що у ситуації, коли Конституцією України або іншими законами України було б передбачено повноваження Верховної Ради України призначати додаткові вибори сільських, селищних депутатів ОТГ, то суб`єктом звернення до суду була б саме Верховна Рада України, а не окремий депутат.

Проте, у спірному випадку п. 30 ч. 1 ст. 85 Конституції України чітко передбачено повноваження Верховної Ради України призначати чергові та позачергові вибори до органів місцевого самоврядування. У той час як додаткові вибори, які не є черговими або позачерговими, призначаються Центральною виборчою комісією України у відповідності до норм Закону України «Про місцеві вибори».

Саме тому, суд переконаний, що у позивача відсутнє порушене право, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову. Разом із тим жодних доказів або аргументів, які б свідчили про реальне порушення прав або законних інтересів позивача з боку відповідача, народним депутатом України ОСОБА_1 не наведено.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

З огляду на все викладене вище та виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко