Справа № 826/11367/18
Суддя: Стеценко С.Г.
Дата ухвалення: 2020-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 лютого 2020 року

Київ

справа №826/11367/18

адміністративне провадження №К/9901/23586/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Стеценка С.Г.,

суддів: Рибачука А.І., Тацій Л.В.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду в касаційній інстанції адміністративну справу № 826/11367/18

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства культури України

про визнання протиправним та скасування Наказу № 77 від 24.01.2018, зобов`язання вчинити дії

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року (головуючий суддя Вєкуа Н.Г.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2019 року (колегія у складі: головуючого судді Федотова І.В., суддів: Літвіної Н.М., Сорочка Є.О.), -

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства культури України, в якому просив визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства культури України № 77 від 24.01.2018 та зобов`язати Міністерство культури України в місячний термін розглянути статут Релігійної організації «Релігійний центр віруючих в найвищу цінність людини - Душевна спільнота» та заяву уповноваженого представника релігійної конференції Релігійного об`єднання віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти ОСОБА_1 про реєстрацію статуту Релігійного центру віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти та прийняти відповідне рішення, про яке не пізніше як у десятиденний термін письмово повідомити уповноваженому представнику релігійної конференції Релігійного об`єднання віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти ОСОБА_1 .

2. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що оскаржуваний наказ відповідача є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки наведені Міністерством культури України пояснення не містять правомірних підстав для відмови у реєстрації статуту релігійної організації.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

3. Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 27 лютого 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовив повністю.

4. Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 05 липня 2019 року залишив без змін рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року.

5. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що під час утворення релігійної організації Релігійного центру віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти не було дотримано вимог чинного законодавства щодо реєстрації релігійної організації, що в свою чергу, унеможливлює загальний розгляд Міністерством культури України та ухвалення, відповідно до статей 14, 15 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» рішення про реєстрацію чи відмову в реєстрації статуту Релігійного центру віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

6. 15.08.2019 ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2019 року, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

7. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що відповідно до положень ч. 9 ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим. Оскільки, при реєстрації статуту державні органи повідомляються про утворення релігійної громади, припис ч. 9 ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» зумовлює необов`язковість реєстрації статуту релігійної громади. Крім цього, зазначає, що віруючі в Україні користуються свободою утворювати релігійні громади як місцеві релігійні організації віруючих громадян, щоб одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію, в тому числі без повідомлення державних органів та без реєстрації статуту; такі релігійні громади користуються цивільною правоздатністю фізичних осіб, що домовилися спільно діяти без створення юридичної особи, що включає і здатність таких релігійних громад входити до складу релігійних об`єднань.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

8. 19.08.2019 у автоматизованій системі документообігу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зареєстрована вказана касаційна скарга.

9. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.08.2019, визначено склад колегії суддів: Головуючий суддя (суддя-доповідач) Стеценко С.Г., судді: Рибачук А.І., Тацій Л.В., справа передана судді-доповідачу.

10. Ухвалою Верховного Суду від 28.08.2019 відкрито касаційне провадження у справі.

11. Ухвалою Верховного Суду від 21.02.2020 постановлено провести попередній розгляд справи 24.02.2020.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

12. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2016 у справі № 826/27708/15, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.07.2017, було зобов`язано Міністерство культури України в місячний термін розглянути статут Релігійної організації "Релігійний центр віруючих в найвищу цінність людини - Душевна спільнота" та заяву уповноваженого представника релігійної конференції Релігійного об`єднання віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти ОСОБА_1 про реєстрацію статуту Релігійного центру віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти та прийняти відповідне рішення про яке не пізніш як у десятиденний термін письмово повідомити уповноваженого представника релігійної конференції Релігійного об`єднання віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти ОСОБА_1 .

13. Судами було встановлено, що 24.06.2015 на релігійній конференції Релігійного об`єднання віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти представники релігійних організацій, що беруть участь у конференції ( ОСОБА_1 , представник Релігійної громади віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти у Печерському районі міста Києва згідно із протоколом загальних зборів віруючих громадян релігійної організації «Релігійна громада віруючих в найвищу цінність людини - Душевна спільнота у Печерському районі міста Києва» від 23.06.2015; та ОСОБА_4 , представник Релігійної громади віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти у Шевченківському районі міста Києва згідно із протоколом загальних зборів віруючих громадян релігійної організації «Релігійна громада віруючих в найвищу цінність людини - Душевна спільнота у Шевченківському районі міста Києва» від 22.06.2015) утворили релігійне об`єднання «Релігійне об`єднання віруючих в найвищу цінність людини - Душевна спільнота».

14. 06 липня 2015 року уповноважений представник релігійної конференції Релігійного об`єднання віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти ОСОБА_1 подав на реєстрацію до Міністерства культури України статут Релігійного центру віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти (вхідний реєстраційний номер заяви про реєстрацію статуту № 5237/0/5-15 від 14.07.2015).

15. Листом від 06.08.2015 № 678/18-15 Міністерство культури України повідомило про невідповідність п. 3.2 Стандарту надання адміністративної послуги з реєстрації статуту (положення) поданих для реєстрації установчих документів, що унеможливлює прийняття відповідного рішення щодо реєстрації Статуту, а тому запропоновано усунути недоліки поданих документів до 12.08.2015.

16. 11 серпня 2015 року уповноважений представник релігійної конференції Релігійного об`єднання віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти ОСОБА_1 подав до Міністерства культури України заяву про усунення виявлених недоліків документів, поданих для реєстрації статуту Релігійної організації «Релігійний центр віруючих в найвищу цінність людини - Душевна спільнота» (вх. № 5912/015-15 від 11.08.2015).

17. Листом від 06.10.2015 № 852/18-15 Міністерство культури України повідомило Уповноваженого представника релігійної конференції Релігійного об`єднання віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти ОСОБА_1 , що відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» та пункту 5.1 Стандарту надання адміністративної послуги з реєстрації статуту (положення) релігійної організації, затвердженого наказом Мінкультури від 18.04.2012 № 366 Міністерство культури України направило запит до Київської міської державної адміністрації для отримання інформації щодо діяльності релігійних громад - «Релігійна громада віруючих в найвищу цінність людини - Душевна спільнота у Печерському районі м. Києва», «Релігійна громада віруючих в найвищу цінність людини - Душевна спільнота у Шевченківському районі м. Києва, що входять до складу новоутвореної релігійної організації «Релігійний центр віруючих в найвищу цінність людини - Душевна спільнота».

18. В подальшому, листом від 17.11.2015 № 971/18-15 Міністерство культури України повідомило Громадську організацію «Інститут душевної релігії», що заяву уповноваженого представника релігійної конференції Релігійного об`єднання віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти ОСОБА_1 щодо реєстрації статуту Релігійного центру віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти розглянуто. Оскільки, з пакету документів, поданого відповідно до Стандарту, для реєстрації статуту Релігійного центру віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти вбачається, що засновниками зазначеної релігійної організації вказано дві новоутворені релігійні громади, а саме: «Релігійна громада віруючих в найвищу цінність людини - Душевна спільнота у Печерському районі м. Києва» (відповідно до протоколу утворена 23.06.2015) та «Релігійна громада віруючих в найвищу цінність людини - Душевна спільнота у Шевченківському районі міста Києва» (відповідно до протоколу утворена 22.06.2015), статути яких, за даними Київської міської адміністрації, не зареєстровані, то, у зв`язку з цим, Міністерство культури України повертає документи, подані на реєстрацію для доопрацювання.

19. На виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2016 по справі № 826/27708/15, листом Державного секретаря Міністерства культури України Карандєєва Р.В. від 04.08.2017 № 2877/11/13-17 було повідомлено позивачу про неможливість виконання Міністерством культури України постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2016 у зв`язку з відсутністю заяви уповноваженого представника релігійної конференції Релігійного об`єднання віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти ОСОБА_1 , статуту Релігійної організації "Релігійний центр віруючих в найвищу цінність людини - Душевна спільнота" та необхідного пакету документів.

20. Листом уповноваженого представника релігійної конференції Релігійного об`єднання віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти ОСОБА_1 від 19.10.2017 Державному секретарю Міністерства культури України ОСОБА_5 було повідомлено, що, оскільки листом Міністерства культури України вих. № 971/18-15 від 17.11.2015 документи, подані для реєстрації статуту Релігійного центру віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти, було повернуті Громадській організації «Інститут душевної релігії», зазначена громадська організація із листом вих. № 1085 від 23.12.2015 повернула до Міністерства культури України надіслані на її адресу документи, що підтверджується описом вкладення, завіреним поштовим штемпелем та чеком до поштового відправлення №269, а також описом вкладення та чеком до поштового відправлення №307, яким було повторно відправлено до Міністерства культури України запечатаний конверт із поштовим відправленням № 269, яке повернулося відправнику через те, що Міністерство культури України протягом місяця не отримувало надіслане на його адресу поштове відправлення, а також повідомленням про вручення поштового відправлення № 307 представнику за довіреністю Міністерства культури України на прізвище Трофимчук, підпис про отримання датований 05.02.2016. Водночас, до вищевказаного листа позивачем додано дублікати зазначених документів згідно із наведеним у листі переліком.

21. Позивачем отримано відмову в реєстрації статуту релігійної організації від 24.01.2018 № 293/18-18 та наказ Міністерства культури України № 77 від 24.01.2018 «Про відмову в реєстрації статуту релігійної організації «Релігійний центр віруючих в найвищу цінність людини - Душевна спільнота». Як вбачається зі змісту відмови в реєстрації статуту релігійної організації від 24.01.2018 № 93/18-18, підставами для винесення оскаржуваного наказу стало:

1) до Міністерства культури України не були надані статути релігійних організацій, які є засновниками Релігійного центру віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти;

2) у загальних зборах віруючих громадян релігійних громад Релігійного об`єднання віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти брали участь по 2 особи, тоді як статут релігійної громади реєструється за заявою не менше 10 осіб;

3) без статутів неможливо встановити необхідні відомості про релігійні громади Релігійного об`єднання віруючих в найвищу цінність людини - Душевної спільноти, такі, як вид релігійної організації, віросповідна приналежність і місцезнаходження, місце релігійної організації в організаційній структурі релігійного об`єднання, майновий стан релігійної організації, права на заснування підприємств, засобів масової інформації, інших релігійних організацій, створення навчальних закладів тощо;

4) за повідомленням Київської міської державної адміністрації статути релігійних громад не зареєстровані, у зв`язку з чим відсутні відомості про їх соціальну, культову діяльність;

5) набуття статусу правоздатності, що є підставою для участі в заснуванні релігійного об`єднання, яке може бути репрезентоване релігійним центром або управлінням, відбувається лише з моменту реєстрації статуту релігійної організації;

6) протоколи загальних зборів релігійних громад містять внутрішні суперечності, зокрема щодо визначення організаційно-правової форми;

7) низка поданих на реєстрацію статуту документів є ксерокопіями, не мають належного засвідчення, подані в якості, що не дає можливості їх прочитати;

8) перелік релігійних організацій, що входять до складу об`єднання, в частині визначення релігійного центру як складової релігійного об`єднання суперечить ч. 2 cт. 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»;

9) в п. 1.1 розділу 1 Статуту зазначено, що релігійний центр є юридичною особою, тоді як реєстрація статуту релігійної організації не наділяє її статусом юридичної особи;

10) п.п. 1.2, 2.1, 2.2. Статуту потребує узгодження з ч. 2 cт. 7 та ч. 1 cт. 9 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»;

11) повне найменування релігійного центру, вказане у п. 1.3 Статуту, не відповідає написанню найменування на титульному аркуші Статуту, в супровідних документах, протоколі конференції від 10.08.2015, і потребує доопрацювання згідно із вимогами наказу Міністерства юстиції України від 05.03.2012 № 368/5;

12) входження релігійного центру до складу релігійного об`єднання, як визначеного в п.п. 1.1, 1.2, 2.1 Статуту, так і того, яке даний центр не репрезентує, а до якого він входить окремо всупереч вимогам cт. 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» є невідповідністю, яка комплексно зачіпає та потребує врегулювання п.п. 1.1, 1.2, 2.1, 2.2, 2.3, 3.1, 3.2, 3.3, 3.6, 3.7, 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.8, 4.9, 4.10, 5.2 та ін. Статуту;

13) пунктом 3.6 Статуту релігійна конференція всупереч розділу 4 Статуту розглядається не як орган управління, а як окрема структура, що діє фактично паралельно;

14) можливість виключення релігійних громад зі складу релігійного об`єднання релігійною конференцією або релігійним центром на підставі п. 3.6 Статуту через припинення їх діяльності є втручанням в діяльність релігійних громад, що необґрунтовано обмежує право на колективне віросповідання членів релігійних громад;

15) положення п.п. 4.5, 4.7, 4.9, 4.10 Статуту щодо повноважень Хранителя віри суперечать положенням п.п. 4.3, 4.8, 5.1, 5.2 Статуту щодо компетенції релігійної конференції;

16) Статут містить внутрішні суперечності та технічні помилки, що потребують усунення.

22. Незгода позивача з вищевказаним наказом зумовила його звернення до суду з вищевказаним позовом.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

23. Вирішуючи цей спір, суди попередніх інстанцій виходили з його приналежності до адміністративної юрисдикції.

24. Разом з тим, статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

25. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.

26. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

27. Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

28. Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

29. Так, відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

30. Позивач у цій справі є релігійною організацією і суспільні відносини у сфері утворення, реєстрації, діяльності та припинення такої організації врегульовано Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23 квітня 1991 року № 987-ХІІ (далі - Закон № 987-ХІІ).

31. З положень статті 7 Закону № 987-ХІІ убачається, що релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

32. Релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості. Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим (стаття 8 Закону № 987-ХІІ).

33. За правилами встановленими статтею 12 Закону № 987-ХІІ, відомості, зокрема, про вид релігійної організації, її віросповідну приналежність і місцезнаходження, порядок внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної організації, повинні міститися у статуті (положенні) релігійної організації, який (як і зміни до нього) підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 вказаного Закону.

34. Частина перша статті 14 Закону № 987-ХІІ передбачає, що для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

35. Перевищення встановленого цим Законом терміну прийняття рішень про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України. Зміни і доповнення статутів (положень) релігійних організацій підлягають реєстрації в тому ж порядку і в ті ж терміни, що і реєстрація статутів (положень), що передбачено частинами п`ятою, шостою статті 14 Закону № 987-ХІІ.

36. Рішення про відмову в реєстрації статуту (положення) релігійної організації із зазначенням підстав відмови повідомляється заявникам письмово в десятиденний термін. Це рішення може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України (частина друга статті 15 Закону № 987-ХІІ).

37. Отже, законодавець висловився стосовно юрисдикції спорів, які виникають у зв`язку з бездіяльністю чи відмовою уповноваженого органу у прийнятті рішення щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації.

38. Спір, який виник у цій справі стосується правовідносин з прийняття уповноваженим органом рішення про відмову в реєстрації статуту релігійної організації.

39. За змістом позовної заяви, доводів апеляційної та касаційної скарг, вимоги позивача про визнання протиправним та скасування спірного наказу Міністерства культури України, яким відмовлено у реєстрації Статуту Релігійної організації «Релігійний центр віруючих в найвищу цінність людини - Душевна спільнота» стосуються захисту релігійних прав учасників релігійної громади.

40. Тобто, правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем стосуються питань створення та діяльності релігійної громади.

41. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2019, прийнятою у справі №910/8132/19 (оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень 10.12.2019) висловила правову позицію у правовідносинах, подібних до справи, яка переглядається, згідно з якою, такі є тісно пов`язаними з правовідносинами щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації, а юрисдикцію спорів, що виникають з таких правовідносин, також слід визначати відповідно до частини двадцять першої статті 14 (частина п`ята цієї ж статті у редакції, чинній станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин), частини другої статті 15 Закону №987-ХІІ.

42. Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що даний спір не є публічно-правовим, а відтак не належить до юрисдикції адміністративних судів, що виключає розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства.

43. За правилами пункту 5 частини першої статті 349, частини першої статті 354 КАС України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

44. Суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

45. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

46. В той же час, за змістом пункту 1 частини першої статті 238, частини першої статті 239 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

47. Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, їх суб`єктний склад, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, у зв`язку з чим касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій слід скасувати і закрити провадження у справі, оскільки така має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 341, 343, 349, 354, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2019 року - скасувати.

Провадження у справі закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції цивільного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.Г. Стеценко

А.І. Рибачук

Л.В. Тацій ,

Судді Верховного Суду