Справа № 826/809/17
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2020-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 року м. Київ № 826/809/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доКиївської міської ради
провизнання протиправним та скасування рішення
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі по тексту - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської ради № 835/835 від 21 липня 2016 року «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 у Солом`янському районі м.Києва для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд»;

- вирішити питання про розподіл судових витрат, шляхом стягнення з місцевого бюджету Київської міської ради на користь ОСОБА_1 , витрати на правову допомогу, які складають 5120 грн. 00 коп. (п`ять тисяч сто двадцять гривень 00 коп.).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем внаслідок прийняття рішення №835/835 від 21 липня 2016 року позбавлено його гарантованого права на отримання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. До клопотання долучив графічні матеріали, на яких відзначено бажане місце розташування земельної ділянки відповідно до вимог частини 6 статті 118 ЗК України. Однак оскаржуваним рішенням відповідач неправомірно відмовлено йому у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з підстав, передбачених ст.9, 118 Земельного кодексу України. Зокрема, відповідач зазначив, що не має згоди землекористувача архівні довідки Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 09.07.2009 №412, від 09.10.2003 № 638, від 06.07.2004 №437 та від 15.01.1998 № 29 і категоричну вимогу органу самоорганізації населення «Комітет мікрорайону «Жуляни» м.Києва від 04.01.2016 № 1/1 щодо недопущення відведення земельних ділянок, якими користуються мешканці мікрорайону «Жуляни». Вказану відмову суб`єкта владних повноважень вважає незаконною, а висновки такими, що не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2017 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи на 11 квітня 2017 року о 13:50, під головуванням судді -Аблова Є.В.

У судовому засіданні від 11 квітня 2017 року представнику позивача відмовлено в задоволенні заяви про відвід судді Аблова Є.В. в адміністративній справі № 826/809/17.

У судовому засіданні від 07 листопада 2017 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про відвід судді Аблова Є.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року задоволено заяву судді Аблова Є.В. про самовідвід судді. Передано адміністративну справу № 826/809/17 для розгляду іншим складом Окружного адміністративного суду міста Києва в порядку, встановленому частиною третьою статті 15№ Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 08 лютого 2018 року прийнято до провадження та призначено справу до розгляду на 17 квітня 2018 року о 10:30, під головуванням судді Добрянської Я.І.

У судовому засіданні від 17.04.2018 року суд ухвалив перейти до подальшого розгляду справи в порядку спрощеного провадження.

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача зазначає, що оскаржуване рішення прийняте на підставі вимог законодавства України, у звязку з чим просить відмовити в задоволенні позову.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

13 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Київської міської ради із клопотаннями про надання відповідно до статей 118 та 121 Земельного кодексу України дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею не більше 0,10 га.

В додаток до вказаного клопотання позивачем надано: копію паспорту; копію ІПН; копію посвідчення учасника бойових дій; графічні матеріали.

21 липня 2016 року Київською міською радою на пленарному засіданні сесії міської ради прийнято рішення № 835/835 «Про відмову у наданні дозволу проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 у Солом`янському районі м.Києва для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд».

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії рішення Київської міської ради №835/835 від 21 липня 2016 року, остання керуючись частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України, та враховуючи, що відсутні згоди землекористувачів (архівні довідки Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 09.07.2009 №412, від 09.10.2003 №638, від 06.07.2004 №437 та від 15.01.1998 №29) та категоричну вимогу органу самоорганізації населення «Комітету мікрорайону «Жуляни» м.Києва від 04.01.2016 №1/1 щодо недопущення відведення земельних ділянок, якими вони користуються іншим громадянам, керуючись статтями 9,118 Земельного кодексу України, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відмовила у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 у Солом`янському районі м.Києва орієнтовною площею 0,10 га (земельна ділянка комунальної власності територіальної громади міста Києва) у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Незгода позивача із вказаним рішенням зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, розгляд клопотання позивача про виділення в порядку безоплатної приватизації земельної ділянки є виключною компетенцією Київської міської ради (КМДА).

Судом встановлено, що підставою для прийняття рішення від 21.07.2016р. № 835/835 є відсутність згоди землекористувачів, відповідно до вимоги організації населення «Комітет мікрорайону «Жуляни» м. Києва від 04 січня 2016 року № 1/1 щодо недопущення відведення земельних ділянок, якими користуються мешканці мікрорайону «Жуляни», іншим громадянам.

Відповідно архівних довідок Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 09.07.2009 № 412, від 09.10.2003 №638, від 06.07.2004 № 437 та від 15.01.1998 №29 земельна ділянка, на яку претендує позивач належить іншим особам.

Відповідно до листа Органу самоорганізації населення «Комітет мікрорайону «Жуляни» м. Києва №l/1 від 04 січня 2016 року, земельну ділянку на яку претендує Позивач використовують інші особи та мають намір узаконити своє право відповідно до норм 3eмельного кодексу України.

Крім того, жителі мікрорайону просили вжити заходів щодо недопущення незаконного захвату земельних ділянок мікрорайону «Жуляни».

Отже, фактичною обставиною відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою є перебування такої земельної ділянки у користуванні третіх осіб.

В той же час суд звертає увагу, що перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою визначені ст. 118 ЗК України є вичерпним.

Статтею 118 ЗК України не передбачено прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, у зв`язку з наміром відведенням земельної ділянки іншій особі.

При цьому, погодження землекористувача надається до клопотання про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою лише виключно у випадку вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах була висловлена Верховним Судом у постанові від 11 червня 2019 року у справі № 826/841/17.

Згідно зі статтею 181 ЗК України землеустрій- це сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональної організації території адміністративно-територіальних утворень, суб`єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил.

Відповідно до ст. 182 ЗК України мета землеустрою полягає в забезпеченні раціонального використання та охорони земель, створенні сприятливого екологічного середовища та поліпшенні природних ландшафтів.

Проект відведення земельної ділянки є одним із видів технічної документації із землеустрою, який є складовою змісту землеустрою (стаття 184 ЗК України).

Отже погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є юридичним фактом, з яким закон пов`язує виникнення права власності, відтак доводи третіх осіб про порушення їх прав, в разі надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою, на думку суду, є необґрунтованими.

Разом з цим, документів (зокрема, державного акта або договору оренди), які достовірно підтверджують право користування третіми особами, зазначених в довідках, земельними ділянками відповідачем до суду не надано.

При цьому, відповідно до наявної у справі відповіді Архівного сектору Києва-Святошинської РДА Київської області № 08/279/08/027-481 від 31 липня 2017 року на депутатське звернення підтвердити факт видачі, зокрема, архівної довідки від 09 липня 2009 року № 412 архівний сектор не має можливості у зв`язку із закінченням строків зберігання документів з їх виконання.

Таким чином, з наведеного вбачається, що підстави для відмови позивачу у наданні згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ґрунтуються виключено на припущеннях суб`єкта владних повноважень про те, що земельна ділянка, на яку претендує позивач, перебуває у користуванні іншої особи.

При цьому, суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які документи (державний акт або договір оренди), які належним чином посвідчують право користування саме земельною ділянкою, на яку претендує позивач.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено наявність фактичних та юридичних підстав для прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення позивачу земельної ділянки, а зазначена в рішенні від 21.07.2016р. №835/835 підстава для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не відповідає вимогам ст. 118 ЗК України, отже таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем укладено договір про надання правової допомоги від 23.12.2016р. №23/12-6 та сплачено за вказаним договором на суму 5120 грн.

Суд вважає співрозмірними заявлені до стягнення позивачем витрати із складністю справи та обсягом наданих послуг, відтак витрати на правову допомогу підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 139, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської ради (Код ) від 21 липня 2016 року № 835/835 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 у Солом`янському районі м. Києва для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд».

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Київської міської ради (Код , місцезнаходження боржника: Україна, 01044, м. Київ-44, вул. Хрещатик, 36) витрати на правову допомогу в розмірі 5120 грн. 00 коп. (п`ять тисяч сто двадцять гривень 00 коп.).

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська