Справа № 826/11688/17
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2020-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Кучми А.Ю., Бєлової Л.В.

за участю секретаря Юрковець А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), в якому просить суд:

1. Визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у розгляді поданої 08.08.2017 заяви громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

2. Зобов`язати відповідача прийняти до розгляду подану 08.08.2017 заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", наказу МВС України №649 від 07.09.2011, яким затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 року в задоволенні даного адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Державної міграційної служби України про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заявнику раніше вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п.1 чи 13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", та зазначені умови не змінилися.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначає, що відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення не прийняв до уваги, що позивач переслідується правоохоронними органами Російської Федерації з політичних мотивів та його екстрадиція до Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності може призвести до порушення захисту, реалізації конвенційних його прав і свобод, він може зазнати поганого поводження зі сторони правоохоронних органів Російської Федерації (тортури) для отримання визнання вини та впевнений, що йому загрожує відверта відмова в правосудді, виждала його органами влади України без ретельного вивчення реальної ситуації зі здійсненням правосуддя в Російкій Федерації суперечитиме гарантіям статті 6 Конвенції.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності у ній і додатково поданими доказами, і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як встановлено судом першої інстанції, Громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 , 1961 р.н. подано до Управління Державної міграційної служби в Київській області заяву від 08.08.2017 про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту на території України (на підставі положень пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Вказана заява розглянута Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України та листом від 30.08.2017 №ОП-П-283-17/8.5/2293-17 надано відповідь, якою повідомлено про неможливість розгляду заяви позивача, оскільки не завершена процедура щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за попередньою заявою позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, у відповіді вказано про те, що 17.03.2016 позивач вже звертався до органу державної міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням того, що існує реальна загроза його життю. За результатом розгляду даної заяви Головним управлінням Державної міграційної служби в м. Києві 15.04.2016 складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На підставі вказаного висновку, згідно з наказом від 15.04.2016 №229 Головним управлінням Державної міграційної служби в м. Києві прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивачу направлено відповідне повідомлення від 15.04.2016 №111.

Відповідачем у листі від 30.08.2017 №ОП-П-283-17/8.5/2293-17 вказано про те, що в ході розгляду попередньої заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту встановлено, що позивач посилався на наявність загрози його життю у країні походження та побоювання пов`язані з кримінальним переслідуванням на території Російської Федерації за здійснення злочину, що передбачає покарання за статтею шахрайство. Натомість відповідачем зазначено, що за результатом вивчення всіх матеріалів особової справи ОСОБА_1 Головним управлінням Державної фіскальної служби в м. Києві зроблено висновок про не підтвердження факту переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань та у разі повернення на батьківщину ОСОБА_1 його життю, безпеці чи свободі у країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, - нічого не загрожує.

Крім того відповідачем зазначено про те, що в ході розгляду попередньої заяви ОСОБА_1 встановлено, що після залишення території Російської Федерації у період з листопада 2012 року по 2016 pік позивач проживав у Туреччині, тобто перебував на території третьої безпечної країни та мав реальну нагоду звернутися за захистом до відповідних компетентних органів цієї країни.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 оскаржено в судовому порядку рішення Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві від 15.04.2016 №229 та постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.12.2016 №826/10723/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2017 у задоволенні позову відмовлено.

Вказані судові рішення було оскаржено позивачем у касаційному порядку та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.03.2017 відкрито касаційне провадження. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.07.2017 задоволено заяву представника ОСОБА_1 про відкликання касаційної скарги та повернуто касаційну скаргу.

Представником позивача 22.08.2017 повторно подано касаційну скаргу на вищезазначені судові рішення, яка ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.08.2017 залишена без руху. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.10.2017 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

В оскаржуваному рішенні відповідача від 30.08.2018 №ОП-П-283-17/8.5/2293-17 щодо відмови у розгляді поданої 08.08.2017 заяви ОСОБА_1 про визнання особою, яка потребує додаткового захисту Державною міграційною службою України вказано на те, що рішення щодо вказаної касаційної скарги Вищим адміністративним судом України не прийнято, у зв`язку із чим, Головним управлінням Державної міграційної служби в м. Києві продовжено термін дії довідки позивача про звернення за захистом в Україні.

Вважаючи такі дії та рішення відповідачів протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувсь до суду з даним адміністративним позовом.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п.13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно ч.ч. 1 та 2 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до ч.1 статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч.1 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Приписами ч.ч. 1 та 2 статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до ч.ч. 11 та 12 статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (ч. 2 статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Як встановлено судом першої інстанції, позивач раніше вже звертався до міграційної служби щодо надання міжнародного захисту в Україні.

Так, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року в справі №826/10723/16. Судове рішення по адміністративній справі №826/10723/16 набрало законної сили 20 березня 2017 року.

Вищезазначеним судовим рішення встановлено, що заявником раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п. 1 чи 13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Крім того, Державною міграційною службою України вказано, що позивач у своїй заяві від 08.082017 наводить обставини, які вже досліджувались міграційною службою, а нововиявлених деталей щодо обставин проживання та побоювання повернення в Російську Федерацію, які можна кваліфікувати як індивідуальні переслідування щодо нього в разі повернення в країну громадянської належності, позивачем не зазначено.

Відповідно до ч. 6 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно ч.5 статті 78 КАС України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, не підлягають доказуванню в даній адміністративній справі обставини та умови, визначені у п.1 чи 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки вони були предметом дослідження у справі №826/10723/16.

Отже, як вірно було встановлено судом першої інстанції, заявнику відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п. 1 чи 13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У повторній заяві про надання статусу біженця в Україні позивачем не наведено обставин, які б свідчили про зміну/появу умов, передбачених п. 1 чи 13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", необхідних для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, позивачем не наведено нових доказів, які свідчать про утиски позивача в країні походження.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення про відмову у розгляді заяви Російської Федерації ОСОБА_1 , є обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила на підставі статті 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 року- залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді А.Ю. Кучма

Л.В. Бєлова

Повний текст постанови складено 24 лютого 2020 року.