Справа № 160/8978/19
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2020-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 лютого 2020 року м. Дніпросправа № 160/8978/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Головко О.В., Суховарова А.В.,

за участю секретаря судового засідання Троянова А.С.

розглянувши адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року (суддя суду 1 інстанції Захарчук-Борисенко Н.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в особі Центрально-Міського відділу обслуговування громадян (сервісного центру) управління обслуговування громадян про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в особі Центрально-Міського відділу обслуговування громадян (сервісного центру) управління обслуговування громадян, в якому просила визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в частині відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком як матері особи інваліда з дитинства; скасувати відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 22.08.2018 за вих.№ п 13121-18 у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком як матері особи інваліда з дитинства; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком як матері інваліда з дитинства та виплатити нараховані суми пенсій не затребувані позивачем своєчасно, за минулий час не більш як 3 роки перед зверненням (13.08.2018) за одержанням пенсії у відповідності до пункту 3 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та статті 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, відмовляючи позивачеві у призначенні дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства, діяв не на підставі норм чинного законодавства, оскільки позивачем, разом із заявою про призначення пенсії, було надано медичний висновок, яким підтверджується, що інвалідність її доньки настала до виповнення вісімнадцятирічного віку, всі інші документи подано позивачем, як передбачено Порядком № 22-1.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмови у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що позивач звертався до пенсійного органу із заявою про підтвердження наявності права на два різні види пенсії, а не призначення дострокової пенсії, як матері дитини інваліда (за заявою встановленого зразка).

Відповідач зауважує, що позивач не має права на призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства, оскільки нею не подано до пенсійного органу висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визначення її дитиною інвалідом до досягнення шестирічного віку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Відзив обґрунтований тимё що необхідність подання висновку лікарсько-консультативної комісії передбачено тільки в тому випадку коли дитина визнана інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, а позивачем, при зверненні до пенсійного органу, надано медичний висновок, яким підтверджується, що інвалідність її доньки настала до виповнення вісімнадцятирічного віку, отже вона має право на призначення пенсії.

Позивач у судове засідання суду апеляційної інстанції не прибула, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. У відзиві на апеляційну скаргу викладене клопотання позивача про розгляд справи без її участі.

Перевіривши рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, доводи відзиву на апеляційну скаргу, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, заслухавши доводи представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до копії свідоцтва про народження від 17.11.1982 серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 визнано інвалідом з дитинства з діагнозом: цукровий діабет, інсулінозалежна форма згідно наказу №175 від 05.12.1991 у віці 9-ти років, що підтверджується копіями витягів з актів огляду у МСЕК до довідки сер. МСЕ ДНА-01 №324320 та №360739, відповіді головного лікаря КЗ «Міська дитяча лікарня №1» вих. №214к від 17.12.2010.

Відповідно до копії довідки управління соціального захисту населення від 19.08.2019 № 4898 ОСОБА_1 не перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради та допомоги не отримує.

Позивач, 13.08.2018, звернулася до начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області через Центрально-Міський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) із заявою про призначення їй трудової пенсії як матері інваліда з дитинства пенсії, відповідно до частини 3 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Управління обслуговування громадян Центрально-Міського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, своїм рішенням від 22.08.2018 № п 13121-18 «Про розгляд звернення», відмовило позивачу у призначенні пенсії як матері інваліда з дитинства.

Відповідачем запропоновано позивачу звернутися до Центрально-Міського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та надати весь перелік документів, необхідних для призначення дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства, після чого буде визначено право на призначення пенсії.

Зазначене рішення від 22.08.2018 № п13121-18, позивачем, 28.09.2018, оскаржено до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. В скарзі позивач просить скасувати відмову у призначенні пенсії; призначити позивачу пенсію за віком як матері інваліда з дитинства; виплатити суми пенсії, що не були нею затребувані за минулі 3 роки перед зверненням за одержанням пенсії.

Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за результатами розгляду скарги, своїм листом від 26.10.2018 №25363/03-03/26 «Про розгляд звернення» позивача проінформовано, що у разі надання підтверджуючих документів щодо визнання доньки позивача інвалідом до 6 - річного віку, буде можливо повернутися до розгляду питання про визначення права на призначення пенсії відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішення відповідача від 22.08.2018 № п13121-18, позивачем оскаржено, 07.12.2018, до Пенсійного фонду України. В скарзі позивач просив скасувати відмову у призначенні пенсії; призначити позивачці пенсію за віком як матері інваліда з дитинства; виплатити позивачці суми пенсії, що не були нею затребувані за минулі 3 роки перед зверненням за одержанням пенсії.

Рішенням Пенсійного фонду України від 14.01.2019 №28662/П-11 рішення Головного управління від 22.08.2018 про відмову у призначенні пенсії залишено без змін, а скаргу ОСОБА_1 від 07.12.2018 без задоволення.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

За приписами статті 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Статтею 44 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом.

За змістом статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (у редакції, чинній на час звернення позивачки до Управління) жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (п. «є» і «ж» ст. 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (ст. 94).

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Правилами частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше 5 років.

Відповідно до абзацу 4 пункту 3 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону, за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

Отже, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу, що не оспорюється у цій справі). За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.

Встановлення органами Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.

Поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних відносин установлювався статтею 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а також статтею 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06 жовтня 2005 року. Такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Абзацом 3 статті 1 статтею 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» визначено, що дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

За приписами абзацу 4 пункту 3 розділу ХV «Прикінцевих положеннь» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Непрямим підтвердженням цього є встановлена частиною 6 статті 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість, за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.

Правилами частини 12 статті 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю» визначено, що положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Пунктом 2.18 Порядку № 22-1 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановлено, що визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).

Такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, пункт 2.18 Порядку № 22-1 не суперечить положенням статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та статті 26, абзацу 4 пункту 3 розділу VIII «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.

Аналогічний правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а.

Отже, мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 не має права на призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства, оскільки вона не надала Управлінню ПФУ висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції не повно встановлено обставини, що мають значення для справи, та не надано належної оцінки встановленим обставинам, що призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в особі Центрально-Міського відділу обслуговування громадян (сервісного центру) управління обслуговування громадян про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, відмовити.

Постанова набирає законної сили з 20 лютого 2020 року та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров