Справа № 820/5121/18
Суддя: Тітов О.М.
Дата ухвалення: 2020-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

25 лютого 2020 р. № 820/5121/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Тітова О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом Головного управління ДПС в Харківській області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна, зупинення видаткових операцій,-

В С Т А Н О В И В:

Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить суд підтвердити обґрунтованість адміністративного арешту майна платника податків; зупинити видаткові операції платника податків на рахунках платника податків відкритих в банківських установах, які обслуговують Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року у задоволенні адміністративного позову Головного управління ДФС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, ) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна, зупинення видаткових операцій - відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.06.2019 року апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2018 року по справі № 820/5121/18 скасовано. Прийнято постанову, якою позов Головного управління ДФС у Харківській області задоволено. Підтверджено обґрунтованість адміністративного арешту майна платника податків. Зупинено видаткові операції платника податків на рахунках платника податків, відкритих в банківських установах, які обслуговують Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.12.2019 року Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2019 року скасовано, а справу №820/5121/18 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

24.12.2019 дана справа надійшла до Харківського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі відповідно до ст. 262 КАС України без виклику сторін.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2020 року клопотання представника позивача - задоволено. Замінено позивача - Головне управління ДФС у Харківській області у справі за позовом Головного управління ДФС у Харківській області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна, зупинення видаткових операцій, його правонаступником - Головним управлінням ДПС в Харківській області (, 61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46).

Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Розгляд справи було призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно з п.10 ч.1 ст. 4 КАС України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 статті 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до ч.1 ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

13.01.2020 року на адресу суду відповідачем було надано відзив на позов, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на доводи, які викладені у письмовому відзиві.

30.01.2020 року на адресу суду представником позивача надано відповідь на відзив зазначивши, що позовні вимоги ГУ ДПС у Харківській області є законодавчо та доказово обґрунтовані, підтверджені належними доказами та підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 12 червня 2018 року посадовими особами Головного управління ДФС у Харківській області, згідно з пп. 80.3 п. 80 ст. 80 ПК України, на підставі направлень на проведення перевірки від 07.06.2018 №№ 5254, 5255, 5364, 5365 та наказу на проведення перевірки від 07.06.2018 року №4097, виданого Головним управлінням ДФС у Харківській області, з метою здійснення контролю за дотриманням суб`єктами господарювання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, свідоцтв, виробництва та обігу підакцизних товарів, проведення перевірок дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, оформлення трудових відносин з працівниками, було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_2 , - місце здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , для проведення фактичної перевірки.

Однак, представником ФОП ОСОБА_1 ОСОБА_2 , яка діяла на підставі договору про надання правової допомоги від 11.06.18 року, було відмовлено в отриманні під підпис копії наказу від 07.06.18 №4097, та пред`явлення направлень на перевірку від 07.06.2018 року №№5254, 5255, 5364, 5365. Також, представником ФОП ОСОБА_1 було відмовлено в допуску службових осіб позивача до перевірки та надано письмове пояснення щодо причин недопуску до фактичної перевірки.

Відповідно до п. 81.2 ст. 81 Податкового кодексу України працівниками управління аудиту за місцем проведення перевірки було невідкладно складено акт від 12.06.2018 року №4376/20-40-14-10/ НОМЕР_1 , що засвідчує факт відмови представника ФОП ОСОБА_1 у допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки у двох примірниках, один якого було вручено представнику ФОП ОСОБА_1

22.06.2018 заступником начальника Головного управління ДФС у Харківській області прийнято рішення № 6446/ФОП/20-40-14-10-19 про застосування умовного адміністративного арешту майна платника податків ФОП ОСОБА_1 на підставі п.п. 94.2.3 п. 94.2 ст. 94 Податкового кодексу України, у зв`язку з відмовою платника податків від проведення фактичної перевірки.

Так, відповідно до підпункту 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 Податкового кодексу України, арешт майна може бути застосовано, якщо з`ясовується одна з таких обставин, зокрема платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

За положеннями пункту 94.1. статті 94 Податкового кодексу України, адміністративний арешт майна платника податків (далі - арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.

Згідно пункту 94.4. статті 94 Податкового кодексу України, арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.

Арешт майна може бути повним або умовним (пункт 94.5. статті 94 Податкового кодексу України).

Пунктом 94.6. статті 94 Податкового кодексу України встановлено, що керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу за наявності однієї з обставин, визначених у пункті 94.2 цієї статті, приймає рішення про застосування арешту майна платника податків, яке надсилається платнику податків з вимогою тимчасово зупинити відчуження його майна; іншим особам, у володінні, розпорядженні або користуванні яких перебуває майно такого платника податків, з вимогою тимчасово зупинити його відчуження.

За змістом пункту 94.10. статті 94 Податкового кодексу України, арешт на майно може бути накладено рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

Вказане положення кореспондується з розділом 4 Порядку застосування адміністративного арешту майна платника податків, затверджений Наказом Міністерства фінансів України 14 липня 2017 року N 632, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 02 серпня 2017 р. за N 948/30816, відповідно до якого керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу за наявності однієї з обставин, визначених розділом III цього Порядку, та на підставі звернення про застосування адміністративного арешту майна платника податків (додаток 1) відповідного підрозділу, який у межах своїх повноважень встановлює такі обставини, приймає рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків (додаток 2). Обґрунтованість арешту, накладеного на майно платника податків рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, має бути перевірена судом протягом 96 годин. У такому разі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу подається до суду протягом 24 годин з моменту встановлення обставин, що зумовлюють таке звернення до суду.

Суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено продовження зазначеного строку в адміністративному порядку, у тому числі за рішенням інших державних органів, крім випадків, коли власника майна, на яке накладено арешт, не встановлено (не виявлено).

Разом з цим, підпунктом 94.19.1. пункту 94.19. статті 94 Податкового кодексу України встановлено, що припинення адміністративного арешту майна платника податків здійснюється у зв`язку з відсутністю протягом строку, зазначеного у пункті 94.10, рішення суду про визнання арешту обґрунтованим.

Відповідно до пункту 2.1 розділу VIII Порядку застосування адміністративного арешту майна платника податків припинення арешту майна здійснюється, зокрема, у разі відсутності протягом строку, зазначеного у пункті 2 розділу IV цього Порядку, рішення суду про визнання арешту обґрунтованим.

Таким чином, адміністративний арешт майна платника податків відповідно до пункту 94.10 статті 94 Податкового кодексу України накладається за рішенням керівника органу державної податкової служби, обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

Недотримання вищезазначеного строку, який в силу абзацу 2 пункту 94.10 статті 94 Податкового кодексу України не може бути продовжений, унеможливлює правозастосування цієї норми в силу законодавчих приписів та унеможливлює вирішення судом питання про визнання арешту обґрунтованим.

З матеріалів справи встановлено, що станом на час звернення контролюючого органу до суду з даним позовом строк у 96 годин, протягом якого має бути перевірена судом обґрунтованість рішення керівника про накладення арешту на майно платника податків, сплинув, що, в свою чергу, згідно з пунктом 94.19 статті 94 Податкового кодексу України, свідчить про припинення адміністративного арешту, накладеного рішенням податкового органу від 22.06.2018 року.

Таким чином, відсутні правові наслідки у вигляді адміністративного арешту майна, за підтвердженням обґрунтованості якого, позивач звернувся до суду з позовом.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22.05.2018 року по справі №820/2040/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про підтвердження обґрунтованості адміністративного умовного адміністративного арешту майна платника податків ФОП ОСОБА_1 , застосованого на підставі рішення заступника начальника Головного управління ДФС у Харківській області від 22.06.2019 року.

З приводу заявлених позовних вимог про зупинення видаткових операцій платника податків на рахунках платника податків, які обслуговують відповідача, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось вище, Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.12.2019 року Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2019 року скасовано, а справу №820/5121/18 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції

Направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд у ухвалі від 03.12.2019 року по справі №520/5121/18 вказав зокрема, що суд не встановив обставин щодо наявності або відсутності підстав для зупинення видаткових операцій на банківських рахунках платника податків, дотримання позивачем процедури її призначення та проведення, та, відповідно, не зробив висновку про наявність чи відсутність у відповідача підстав до відмови посадовим особам контролюючого органу у допуску до перевірки. У той же час, такі обставини відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України є предметом доказування. Зупинення видаткових операцій на банківських рахунках платника податків як захід примусу можливий лише у разі, коли відмова платника податків у допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки не була обумовлена відсутністю законних підстав для проведення перевірки та/або обставинами, передбаченими абзацом п`ятим пункту 81.1 статті 81 ПК.

Відповідно до ч.5 ст. 353 КАС України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Так судом встановлено, що 07 червня 2018 року Головним управлінням ДФС у Харківській області з метою здійснення контролю за дотриманням суб`єктами господарювання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, свідоцтв, виробництва та обігу підакцизних товарів, проведення перевірок дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, оформлення трудових відносин з працівниками, на підставі п.п.80.2.3, п.80.2 ст.80 Податкового кодексу України винесено наказ № 4097 "Про проведення фактичної перевірки" ФОП ОСОБА_1 (а.с.19 т.1).

07.06.2018 року ГУ ДФС у Харківській області сформовано направлення на проведення перевірки ФОП ОСОБА_1 №№ 5365, 5364, 5255, 5254 ( а.с. 15-18 т.1).

12 червня 2018 року Головним управлінням ДФС у Харківській області здійснено вихід за податковою адресою платника податку для проведення фактичної перерірки.

Представником ФОП ОСОБА_1 не допущено фахівців контролюючого органу до проведення вказаної перевірки, про що складено акт від 12.06.2018 № 4376/20-40-14-10/ НОМЕР_1 (а.с.12 т.1).

Відповідно до п.п. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підстави для проведення фактичної перевірки визначені в пункті 80.2 статті 80 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до вимог п. 80.2 ст. 80 ПК України, фактична перевірка може проводитися за наявності хоча б однієї з таких підстав:

п.п 80.2.1. у разі коли за результатами перевірок інших платників податків виявлено факти, які свідчать про можливі порушення платником податків законодавства щодо виробництва та обігу підакцизних товарів, здійснення платником податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, та виникає необхідність перевірки таких фактів;

п.п 80.2.2. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів;

п.п 80.2.3. письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування;

п.п 80.2.4. неподання суб`єктом господарювання в установлений законом строк обов`язкової звітності про використання реєстраторів розрахункових операцій, розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій, подання їх із нульовими показниками;

п.п 80.2.5. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального;

п.п 80.2.6. у разі виявлення за результатами попередньої перевірки порушення законодавства з питань, визначених у пункті 75.1.3;

п.п 80.2.7. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.

При цьому, відповідно до п.п. 1.2.2. п. 1.2. «Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків», затверджених наказом Державної фіскальної служби України № 22 від 31.07.2014 року, при організації проведення документальної позапланової або фактичної перевірки обґрунтовані пропозиції щодо необхідності її проведення оформлюються доповідною запискою (висновком) за підписом керівника відповідного структурного підрозділу, який має інформацію, що може слугувати підставою для проведення документальної позапланової або фактичної перевірки відповідно до чинного законодавства.

З аналізу положень Податкового кодексу України та Методичних рекомендацій вбачається, що прийняттю наказу передують події, які перебувають у взаємозв`язку та хронологічній послідовності, саме: отримання контролюючим органом інформації, яка визначена п. 80.2. ст. 80 ПК України, оформлення доповідної записки керівником відповідного структурного підрозділу, прийняття наказу про проведення перевірки.

При цьому, обставини встановлені керівником відповідного структурного підрозділу та зазначені в доповідній записці мають бути відображені в наказі, тобто наказ має містити посилання на конкретні фактичні підстави призначення перевірки, окрім звичайного посилання на норми, що регулюють питання призначення такої перевірки.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № 820/4894/18 від 04.12.2018 року, по справі № 820/4891/18 від року, по справі № 820/4895/18 від 18.12.2018 року.

Водночас, наказ № 4097 не містить посилання на безпосередню підставу для призначення та проведення фактичної перевірки, а саме не зазначено, яке ж звернення покупця (споживача) стало підставою для видачі наказу (номер реєстрації вхідної документації та стислий виклад змісту обставин, які свідчать про необхідність перевірки саме в порядку п.п. 80.2.3. п. 80.2. ст. 80 ПК України).

Більш того, як вже вказувалось, п.п. 80.2.3. п. 80.2. ст. 80 ПК України передбачає вичерпний перелік обставин, з приводу перевірки яких може бути призначена фактична перевірка. Однак, в наказі № 4097, поміж предметів фактичної перевірки, контролюючим органом, було додано обставини, з приводу перевірки яких призначається фактична перевірка в порядку п.п. 80.2.5., та пп. 80.2.7. п. 80.2. ст. 80 ПК України, а саме щодо виробництва та обігу підакцизних товарів та оформлення трудових відносин з працівниками. При цьому наказ №4097 не містить не лише посилання на інформацію, яка була отримана контролюючим органом у встановленому законом порядку, а й посилання на ці пункти взагалі.

Таким чином вбачається невідповідності між обраною суб`єктом владних повноважень юридичною підставою для прийняття наказу (п. 80.2.3 ст. 80 ПК України) та визначеним у тексті спірного наказу предметом перевірки.

Так, п.п. 80.2.3 п. 80.2 ст. 80 ПК України не має жодного відношення ані до оформлення трудових відносин з працівниками, ані до виробництва та обігу підакцизних товарів, позаяк призначення фактичних перевірок з цих питань передбачено іншими пунктами ст. 80 ПК України, на які контролюючий орган при виданні наказу не посилався.

Водночас, підпункти закріплені в п. 80.2. ст. 80 ПК України, стосуються предмету інформації про порушення вимог законодавства з боку платника податків, яка повинна бути отримана контролюючим органом в установленому законодавством порядку для виникнення у нього підстав для проведення фактичної перевірки, а не самостійної підстави для призначення у будь-який час фактичної перевірки платників податків в рамках реалізації функцій контролюючих органів щодо здійснення контролю.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у відповідача були наявні підстави для відмови посадовим особам контролюючого органу у допуску до перевірки.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про зупинення видаткових операцій платника податків на рахунках платника податків відкритих в банківських установах, які обслуговують Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України державні органи та їх посадові особи діють у спосіб, в межах повноважень та на підставах, передбачених Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтовані, не підтверджені матеріалами справи, а тому не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється з урахуванням норм ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст.257,258,262, 246, 255,295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Головного управління ДПС в Харківській області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна, зупинення видаткових операцій - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Тітов