Справа № 420/4737/19
Суддя: Бутенко А.В.
Дата ухвалення: 2020-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4737/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:
судді - Бутенко А.В.,
за участю секретаря - Філімоненка А.О.,
сторін:
позивач - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 87) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Стислий зміст позовних вимог.
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому, просить суд:
- Визнати протиправним та скасувати рішення воєнкома Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, про постановку ОСОБА_1 на військовий облік.
- Зобов`язати воєнкома Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки ухвалити рішення про виключення ОСОБА_1 з військового обліку у зв`язку зі звільненням у відставку.
- Стягнути з Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000,00 гривень.
Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
В обґрунтування адміністративного позову Позивачем зазначено, що він досяг граничного віку перебування у запасі 1-го розряду Збройних сил України, а тому, Відповідачем протиправно винесено рішення про постановку його на військовий облік, яке оформлено у військовому квітку, а саме 12.02.2018 року з печаткою та підписом вйськового комісара.
10.02.2020 року, від Відповідача надійшов відзив на позов. В обгрунтування зазначено, що Відповідач заперечує проти задоволення позову, оскільки наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці від 08.09.2015 № 130о/с ОСОБА_1 було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил, а тому, ОСОБА_1 не досяг граничного віку перебування в запасі (60 років), а відтак, у даний час відсутні правові підстави для виключення з військового обліку ОСОБА_1 у зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі.
Заяв чи клопотань від сторін, до суду не надходило.
Процесуальні дії судом не вчинялись.
Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив.
Представник відповідача до судового засідання не з`явився, повідомлений належним чином.
Обставини справи.
Наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці від 08.09.2015 № 130о/с ОСОБА_1 було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України.
05.10.2015 року ОСОБА_1 отримав військовий квиток, виданий в 1996 році.
12.02.2018 ОСОБА_1 звернувся до ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці з проханням надати йому довідку для постановки на військовий облік.
12.02.2018 ОСОБА_1 було надано довідку за № 8/62 в якій, зокрема, було зазначено про необхідність прибуття ОСОБА_1 до Приморського районного військового комісаріату не пізніше 17.02.2018 для взяття на військовий облік.
З метою постановки на військовий облік, 12.02.2018 ОСОБА_1 прибув до Приморського районного військового комісаріату та подав заяву, у якій ним було порушено питання прийняття його на військовий облік офіцерів запасу після звільнення у запас з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Одеській залізниці.
Рішенням військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 12.02.2018, ОСОБА_1 було прийнято на військовий облік офіцерів запасу.
29.12.2018 року на підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу ЗСУ від 28.11.2018 року №332/1/18 дск «Про проведення додаткових організаційних заходів Збройних Сил України в 2018 році» та директиви командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 01.12.2018 року № 17дск «Про проведення додаткових організаційних заходів в військах оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у 2018 та 2019 роках, Приморський районний військовий комісаріат було переформовано у Приморський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.
Таким чином, у даний час, Приморський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки виконує аналогічні завдання, має аналогічні функції та повноваження, властиві районному військовому комісаріату.
Позивач вважає, що рішення військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 12.02.2018 року про прийняття ОСОБА_1 на військовий облік офіцерів запасу є протиправним, а тому звернувся із даним позовом до суду.
Джерела права й акти їх застосування.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Положеннями статті 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Положеннями статті 24 Конституції України встановлено, що гро мадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим ЗК України), 1950) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правого захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи (ст.13 Конвенції про захист трав людини та основних свобод).

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Частиною 1 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ, з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями, установлюється військовий обов`язок.

Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ, військовий обов`язок включає виконання військового обов`язку в запасі.

Відповідно до ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:

а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби;

б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону № 2232-ХІІ, у запас Збройних Сил України та інших військових формувань зараховуються громадяни України, які придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час і не досягли граничного віку перебування в запасі.

В свою чергу, ч. 2 ст. 27 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що запас військовозобов`язаних поділяється на першу і другу категорії.

Згідно ч. 3 ст. 27 Закону № 2232-ХІІ, до запасу першої категорії належать військовозобов`язані, які проходили військову службу та здобули під час її проходження військово-облікову спеціальність.

При цьому, ч. 4 ст. 27 Закону № 2232-ХІІ визначено, що до запасу другої категорії належать військовозобов`язані, які не здобули військово-облікової спеціальності під час проходження військової служби або не проходили військової служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону № 2232-ХІІ, запас військовозобов`язаних поділяється на два розряди, що встановлюються залежно від віку військовозобов`язаних.

Згідно, ч. 3 ст. 28 Закону № 2232-ХІІ, особи офіцерського складу, які перебувають у запасі, поділяються на розряди за віком:

1) перший розряд:

молодший офіцерський склад - до 45 років;

старший офіцерський склад:

- майор (капітан 3 рангу), підполковник (капітан 2 рангу) - до 50 років;

- полковник (капітан 1 рангу) - до 55 років;

вищий офіцерський склад - до 60 років;

2) другий розряд:

молодший та старший офіцерський склад - до 60 років;

вищий офіцерський склад - до 65 років.

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 37 Закону № 2232-ХІІ, виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах (військовозобов`язаних Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних Служби зовнішньої розвідки України у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, які досягли граничного віку перебування в запасі.

Висновки суду.
Як вбачається із відзиву на позовну заяву, Відповідач зазначає, що граничний вік перебування в запасі особи, яка належить до молодшого офіцерського складу, є 60 років.

Позивач хоча і здобув військово-облікову спеціальність та має військове звання, проте, оскільки він не проходив військову службу, тому був зарахований до запасу другої категорії.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд не погоджується із позицією Відповідача, виходячи з наступного.

Як встановлено судом із матеріалів справи та не заперечується Відповідачем, що 08.10.2017 Позивачу виповнилося 45 років, тим самим, на день звільнення (08.09.2015 року) Позивач підлягав взяттю на військовий облік, а на день взяття на військовий облік (12.02.2018 року) Позивач досяг граничного віку перебування в запасі 1-го розряду ЗСУ відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 28 Закону № 2232-ХІІ.

Також, з військового квитка Позивача вбачається (а.с. 28), що він віднесений до запасу 1 розряду.

Будь-які інші відомості щодо зарахування до запасу другого розряду за віком, у військовому квитку Позивача відсутні.

Суд зазначає, що Відповідачем не було надано жодних доказів до суду (рішень, розпоряжень, тощо) щодо зарахування Позивача до запасу другої категорії другого розряду.

Також, вирішуючи спірні правовідносини, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Право на справедливий суд, яке гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розуміється у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Принцип правової визначеності є важливою складовою принципу верховенства права. У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення стабільного правового положення людини шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування. Принцип правової визначеності є різновидом загальних принципів права. Він знаходить своє відображення у джерелах права ЄС і застосовується у практиці ЄСПЛ, є спільним для правопорядків держав членів ЄС і набуває поширення у праві України. Порівняльний аналіз змісту принципу правової визначеності в європейському і національному праві сприятиме кращому розумінню його сутності й призначення у правовому регулюванні, а з`ясування вимог, які випливають з цього принципу, пошуку більш ефективних способів адаптації законодавства України до принципів права.

Як свідчить позиція ЄСПЛ у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

Крім того, суд наголошує, що відповідачем по справі не доведено Легітимної мети, а саме: Обмеження повинно бути необхідним у демократичному суспільстві: не є достатнім, щоб втручання, яке розглядається, належало до винятків, перелічених у пункті 2 статті 10, так само не є достатнім, щоб таке втручання виправдовувалося тим, що його предмет належить до якоїсь визначеної категорії або підпадає під дію правової норми, викладеної у формі загальних і безумовних понять: Суд має переконатися у тому, що втручання з огляду на факти і обставини конкретної справи, яку він розглядає, справді було необхідним. (Рішення у справі Санді Таймс проти Сполученого Королівства від 26 березня 1979 р., п. 65.).

При визначенні питання необхідності в демократичному суспільстві держави користуються свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до людини, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти. Будь-яке непропорційне втручання не буде вважатись необхідним у демократичному суспільстві.

Суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, надані національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми.

Таким чином, важливим є визначити, чи належним чином національні органи влади використали свою свободу повноважень... (Рішення у справі Ляшко проти України (Lyashko v. Ukraine) від 10 серпня 2006 р., Заява № 21040/02, п. 47).

Відповідач діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, та не пропорційно, тобто необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення не був дотриманий.

Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що рішення військового комісара Приморського районного військового комісаріату від 12.02.2018 року про прийняття ОСОБА_1 на військовий облік офіцерів запасу, є протиправним, а тому підлягає скасуванню із зобов`язанням військового комісара Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки зняти ОСОБА_1 з вйськового обліку офіцерів запасу.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн, то суд вважає за можливе відмовити в цій частині, виходячи з наступного.

Позивач у позові обґрунтовує дану вимогу наступним чином.

Ціна позову складає 1.000,00 грн. нанесеної йому моральної шкоди заподіяної в наслідок порушення цивільних прав щодо військового обов`язку який Позивач виконав в повному обсязі., оскаржуваним рішенням суб`єкта владних повноважень, моральних хвилювань та психологічного стресу від несумісними з діючим законодавством рішенням суб`єкта владних повноважень та витратою особистого часу для захисту своїх прав.

Суд зазначає, що на підставі ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 (із змінами і доповненнями від 25 травня 2001 року № 5) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом, однак таких доказів Позивачем не надано.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приймаючи до уваги викладене, оцінюючи надані докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись статтями 2, 5-9, 72-73, 77, 139, 159, 241-246, 250-251, 263 КАСУкраїни, суд, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 87) задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 12.02.2018 року про прийняття ОСОБА_1 на військовий облік офіцерів запасу.
Зобов`язати військового комісара Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки () зняти ОСОБА_1 з вйськового обліку офіцерів запасу.
В інішй частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлений та підписаний 24.02.2020 року.

Суддя Бутенко А.В.

.