Справа № 560/2968/19
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2020-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/2968/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шевчук О.П.

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

25 лютого 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Охрімчук І.Г. Смілянця Е. С. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Довганюк В.В.,

представників сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року (повний текст рішення складено 10.12.2019р. у м.Хмельницькому) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про визнання протиправними дій, наказу та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області в якому, з урахуванням уточнень до позовних вимог, просив визнати протиправними дії відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції; визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області від 13.08.2019 №239о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції; поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді начальника першого міжрайонного сектору управління протидії наркозлочинності Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області з 31 серпня 2019 року. Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 2997 грн. 30 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 07 серпня 2018 року по 30 серпня 2019 року він працював у Головному управлінні Національної поліції в Хмельницькій області на посаді начальника першого міжрайонного сектору управління протидії наркозлочинності. 30 серпня 2019 року позивач був звільнений з поліції на підставі наказу начальника ГУНП від 13.08.2019 року №239о/с (за власним бажанням). Вказує, що під моральним тиском та погрозами з боку начальника УКЗ ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_2 І.В. Мержуком В.П. був написаний і наданий підлеглому ОСОБА_3 ст.інспектору з ОД УКЗ ГУНП В.Ляховському рапорт на звільнення за власним бажанням. Однак позивач зазначив, що 19.08.2019 року ним був поданий в канцелярію УКЗ ГУНП рапорт про відкликання свого рапорту на звільнення.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області №239 о/с від 13 серпня 2019 року, в частині звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на службі в поліції, на посаді начальника першого міжрайонного сектору управління протидії наркозлочинності Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2997 (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто сім) грн. 30 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. В апеляційній сказі зазначає, що 10.06.2019 начальником першого міжрайонного сектору управління протидії наркозлочинності ГУНП в Хмельницькій області Мержуком В.П. подано через канцелярію Управління кадрового забезпечення до начальника ГУНП в Хмельницькій області рапорт, датований 30.05.2019 про звільнення його зі служби в поліції за власним бажанням з 30.08.2019. Вказаний рапорт в канцелярії УКЗ ГУНП в Хмельницькій області був зареєстрований за порядковим номером 1297 рп. Вказує, що твердження позивача про те, що 30.05.2019 року рапорт на звільнення за власним бажанням ним був написаний під моральним тиском та погрозами з боку начальника УКЗ ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_3 не відповідає дійсності, оскільки рішення про звільнення позивач прийняв самостійно без будь-якого тиску та погроз ще до написання самого рапорту про звільнення з органів поліції.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зазначає, що твердження відповідача про те, що отримання позивачем 30.08.2019р. трудової книжки не є свідченням про небажання проходити службу в поліції.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 07 серпня 2018 року по 30 серпня 2019 року працював у Головному управлінні Національної поліції в Хмельницькій області на посаді начальника першого міжрайонного сектору управління протидії наркозлочинності, що підтверджується копією трудової книжки позивача серія НОМЕР_1 .

Позивач 30 травня 2019 року подано до ГУНП в Хмельницькій області рапорт згідно якого ОСОБА_1 просив звільнити його за власним бажанням з 30 серпня 2019 року. Вказаний рапорт було отримано посадовою особою відповідача, що підтверджується відповідною відміткою про отримання.

ОСОБА_1 16 серпня 2019 року до ГУНП в в Хмельницькій області було подано інший рапорт яким останній просив не розглядати поданий ним рапорт від 30 травня 2019 року про звільнення за власним бажанням з 30 серпня 2019 року, у зв`язку з необхідністю подальшого продовження ним служби в органах поліції. Даний рапорт було отримано посадовою особою відповідача (діловодом УКЗ ГУНП в Хмельницькій області Стаднік Н.Ф.) 19.08.2019, що підтверджується відповідним підписом посадової особи на відповідному рапорті ОСОБА_1 .

На підставі поданого рапорту від 30.05.2019 Наказом начальника ГУНП в Хмельницькій області від 13.08.2019 №239 о/с відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" звільнено рядового поліції ОСОБА_1 (0126794) начальника 1-го міжрайонного сектору управління протидії наркозлочинності ГУНП, з 30 серпня 2019 року.

Крім того, позивачем було подано до відповідача рапорт від 27.08.2019 відповідно до якого ОСОБА_1 просив ГУНП в Хмельницькій області надати відповідний час для відпочинку в порядку компенсації за виконання службових обов`язків на виборчій дільниці протягом 18-22 липня 2019 року безперервно під час виборів Президента України в такі дні - 02-06 та 09-13 вересня 2019 року, а також за виконання службових обов`язків у вихідні (суботу) 27 липня 2019 року (добове чергування у слідчо-оперативній групі ГУНП), 03, 10, 17 серпня 2019 року та 24 серпня 2019 року (участь в резервній групі по охороні громадського порядку та території м.Хмельницького) - час для відпочинку в порядку компенсації протягом 16-20, 23-24, вересня 2019 року.

На даний рапорт, позивач отримав відповідь від 19.09.2019 №1248/121/40-2019 згідно якої відповідач повідомив позивача, що вказаний рапорт зареєстрований в ГУНП в Хмельницькій області 02.09.2019 за №1М-1612, та відмовлено в наданні відповідного часу для відпочинку, оскільки 30.08.2019 під час вручення позивачу трудової книжки та витягу з наказу про звільнення, бажання щодо отримання відповідного часу для відпочинку в порядку компенсації останній не висловлював.

Не погоджуючись з наказом ГУНП в Хмельницькій області про звільнення, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем під час судового розгляду не було доведено правомірності звільнення позивача зі служби, оскільки наявні усі необхідні докази стосовно того, що позивач мав бажання продовжувати службу в поліції, а тому наказ Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області №239 о/с від 13 серпня 2019 року, в частині звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 винесений з порушенням норм чинного законодавства та такий, що підлягає скасуванню.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість судового рішення, яким позов задоволено, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється:

1) у зв`язку із закінченням строку контракту;

2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції;

3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції;

4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;

5) через службову невідповідність;

6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;

7) за власним бажанням;

8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій);

9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі;

10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення;

11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до статті 38 Кодексу Законів про працю України, розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника

Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Отже, згідно норм Положення №114, особи мають право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовились про звільнення у більш короткий строк, до закінчення трьохмісячного строку попередження.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

З правового аналізу вищезазначених норм права випливає, що необхідною умовою для розірвання трудового договору за ініціативою працівника (за власним бажанням) є повідомлення роботодавця за два тижні, а звільнення роботодавцем працівника до закінчення вказаного терміну є можливим лише у конкретно визначених випадках.

Поряд з цим, законодавець також вказує на можливість продовження працівником трудової діяльності після закінчення строку попередження за умови, коли працівник продовжував виконувати свої трудові обов`язки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач стверджує, що він власноруч написав рапорт від 30.05.2019 про звільнення його з органів Національної поліції за власним бажанням з 30.08.2019, та після чого подав до відповідача рапорт від 16.08.2019 про те, щоб не розглядати попередній рапорт про звільнення, що також не заперечується відповідачем, та підтверджено показами свідка ОСОБА_4 ..

Однак відповідач зазначає, що поданий рапорт позивача від 16.08.2019 подано та одразу ж повернуто останньому працівником УКЗ ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_4 , однак жодних належних доказів повернення відповідачем даного рапорту не наведено.

Крім того, в матеріалах справи міститься копія рапорту позивача від 16.08.2019, в якому міститься відмітка про отримання даного рапорту зокрема 19.08.2019. Жодних інших даних про повернення рапорта ОСОБА_1 немає.

Також, згідно пояснювальної записки від 20.08.2019 складеної Н.Стаднік діловодом канцелярії УКЗ ГУНП в Хмельницькій області не заперечується той факт, що позивач дійсно надав рапорт про відкликання попереднього, а тому останній виявив бажання продовжувати службу в поліції.

Отже, факт подання позивачем відповідного рапорту свідчить про відсутність його волевиявлення щодо звільнення. В свою чергу відсутність належного волевиявлення дає підстави вважати про відсутність наміру працівника звільнитись саме за власним бажанням.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у висновку Верховного Суду у постанові від 24 січня 2019 року по справі №817/981/17.

Таким чином, позивач виявив бажання продовжити службу в лавах Національної поліції, яке було реалізовано шляхом повідомлення керівництва про вищевказане бажання в день перебування на службі.

Щодо аргументів відповідача про те, що позивачу було одразу ж повернуто рапорт від 16.08.2019 оскільки на ньому була відсутня віза його безпосереднього начальника, не підтверджується жодними належними та допустимими доказами, а також відповідачем не наведено нормативного обґрунтування підстав повернення працівником ГУНП в Хмельницькій області рапорту без відповідної відмітки про це.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що посилання відповідача на те, що позивач виявив бажання звільнитись з поліції оскільки брав участь у конкурсі для призначення на посади у Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Хмельницькому, є необгрунтованими, оскільки документи на участь в конкурсі позивач подав у березні 2019 року, а рапорт на звільнення лише на початку червня 2019 року.

З приводу актів працівників УКЗ ГУНП в Хмельницькій області від 21 серпня 2019 року та 30 серпня 2019 року, на які посилається представник відповідача, суд зазначає, що останні як і покази свідків надані суду першої інстанції не спростовують факт отримання працівником канцелярії УКЗ ГУНП в Хмельницькій області Стаднік Н.Ф., рапорту ОСОБА_1 про відкликання раніше поданого рапорту про звільнення та не підтверджують факт повернення ОСОБА_1 , даного рапорту від 16.08.2019.

Таким чином, дії відповідача суперечать вимогам пункту 68 Положення та статті 38 КЗпП України, оскільки за змістом вказаних нормативно-правових актів до закінчення встановленого у законодавстві строку позивач мав право відкликати поданий рапорт. При цьому, факт подання позивачем відповідного рапорту свідчить про відсутність його волевиявлення щодо звільнення. В свою чергу, відсутність належного волевиявлення дає підстави вважати про відсутність наміру працівника звільнитись саме за власним бажанням.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що наказ Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області №239 о/с від 13 серпня 2019 року, в частині звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 винесений з порушенням норм чинного законодавства та такий, що підлягає скасуванню.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат за правничу допомогу у розмірі 2997 грн. 30 коп. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із частиною другою статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем заявлялися вимоги до відшкодування витрат, пов`язаних із професійною правничою допомогою, отриманою від адвоката у вигляді підготовки та подання позову з додатками до Хмельницького окружного адміністративного суду, у сумі 2997,30 грн..

В матеріалах справи міститься Договір про надання правової (правничої) допомоги №12/1 від 24 вересня 2019 року укладений між адвокатом Бондар Віктором Броніславовичем та позивачем ОСОБА_1 . Відповідно до розділу 7 зазначений договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до моменту припинення з ініціативи Клієнта. Також, в матеріалах справи наявні докази документального підтвердження здійснення відповідних витрат позивачем, згідно з умовами договору про надання правничої допомоги за №12/1, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині їх стягнення з Відповідача у визначеній позивачем сумі - 2997,30 грн.

Доводи апелянта, що позивачем не підтверджено понесення витрат Книгою обліку доходів і витрат, не заслуговують на увагу, так як для підтвердження витрат на правничу допомогу дані з Книги обліку доходів і витрат не потрібні, оскільки така служить лише базою для оподаткування (ВС/КАС №569/17904/17 від 01.10.2018).

Відповідно до ч.1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315,316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 лютого 2020 року.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Охрімчук І.Г. Смілянець Е. С.