Справа № 520/1423/2020
Суддя: Ніколаєва О.В.
Дата ухвалення: 2020-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2020 р. справа № 520/1423/2020

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Ніколаєва О.В., розглянувши позовну заяву і додані до неї документи

за позовомОСОБА_1

до проГоловного управління Пенсійного фонду України в Харківській області визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) 04.02.2020 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі по тексту відповідач, ГУ ПФ України в Харківській області, майдан Свободи, 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, м. Харків, 61002 код ЄДРПОУ-14099344), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФ України в Харківській області щодо зупинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 та зобов`язати ГУ ПФ України в Харківській області поновити нарахування та виплату щомісячної пенсії ОСОБА_1 з травня 2018 року, а також здійснити виплату усієї суми пенсійної заборгованості за період з травня 2018 року по лютий 2020 року включно однією сумою;

- зобов`язати ГУ ПФ України в Харківській області протягом тридцяти днів з моменту набрання законної сили рішення у цій справі подати до суду звіт про виконання цього рішення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що відповідачем протиправно припинено виплату пенсії за період з травня 2018 по лютий 2020 з підстав, не передбачених статтею 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а тому заборгованість з пенсії за вказаний період має бути виплачена відповідно до норм чинного законодавства.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

Копію ухвали позивач отримав 12.02.2020, відповідач - 11.02.2020, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Відповідачем подано до суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначає про правомірність своїх дій, оскільки позивачу було призупинено виплату пенсії до з`ясування місця перебування, враховуючи, що право позивача на пенсійне забезпечення, відповідно до законодавства України пов`язується із перебуванням на обліку, як внутрішньо переміщена особа.

Суд, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, встановив наступне.

Судом встановлено, що у зв`язку з бойовими діями та проведенням антитерористичної операції, а також з набранням чинності Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №595, якою затверджений Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей. ОСОБА_1 , з метою отримання пенсії у подальшому став на облік у Головне Управління Пенсійного фонду України Харківської області з 10.12.2014.

До Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області 28.11.2019 надійшов запит щодо надіслання пенсійної справи відносно ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області. Пенсійна справа позивача, відповідно до супровідного листа, 21.12.2019 надіслана до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області. Отже, судом встановлено, що позивач перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області з 10.12.2014 по 21.12.2019.

Листом від 02.12.2019 №35450/02.2-20 Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повідомило, у відповідь на адвокатський запит, що з травня 2018 року по сьогоднішній день нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 було припинено на підставі інформації з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, які перетинають державний кордон, щодо тривалої відсутності (понад 60 діб) за фактичним місцем перебування/проживання внутрішньо переміщеної особи до з`ясування місця фактичного перебування/ проживання.

Харківський окружний адміністративний суд, вирішуючи спір по суті позовних вимог, виходить з наступних мотивів.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20.10.2014 №1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб"(далі - Закон №1706-VII), який набрав чинності з 22.11.2014, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону (частини 1 статті 4 Закону №1706-VII).

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі-Закон №1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Частина друга статті 5 Закону України №1058-IV передбачає, що виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом (частина друга статті 46 Закону України №1058-IV).

Статтею 47 Закону України №1058-IV визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, статтею 49 Закону України №1058-IVврегульовано питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії. Так, частиною першою статті 49 Закону України №1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009);

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою цієї статі визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Проте, як вбачається зі змісту копії листа відповідача від 02.12.2019 №Д35450/02.2-20 виплата пенсії позивачу була припинена, оскільки була виявлена тривала відсутність позивача за місцем проживання.

Законом України №1058-IV не передбачено припинення або призупинення виплати пенсії на підставі даних, отриманих з державних органів, щодо тривалої відсутності за місцем проживання пенсіонера.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.10.2009 №25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 року у зразковій справі №805/402/18.

Судом встановлено, що позивач перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області з 01.05.2018 по 21.12.2019. За вказаний період виплата пенсії позивачу не здійснювалась у зв`язку з відсутністю (понад 60 днів) за місцем проживання на підставі даних державних органів, тобто з підстав, не передбачених частиною першою статті 49 Закону №1058-IV.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що у період з 01.05.2018 по 21.12.2019 позивач не отримував пенсію з вини відповідача, тому суми пенсії, невиплачені позивачу з вини відповідача, мають бути виплачені йому за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії та здійснити її виплату з 22.12.2019 по лютий 2020 лютого суд зазначає, що позивач не перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області з 22.12.2019, у зв`язку із цим відсутні правові підстави для зобов`язання останнього поновити виплату пенсії та здійснювати її виплату після зняття з обліку, а тому такі позовні вимоги не підлягають задоволенню. Натомість, належним та ефективним способом захисту та відновлення порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити щомісячну пенсію ОСОБА_1 з 01.05.2018 по 21.12.2019.

Стосовно вимоги позивача зобов`язати відповідача здійснити виплату суми недоплаченої частини основного розміру пенсії з травня 2018 однією сумою, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Матеріалами справи встановлено, що порушення прав позивача відбулося внаслідок невиплати пенсії відповідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Таким чином, допустимим та ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області перерахувати та виплатити суму недоотриманої пенсії, що належним чином та у повному обсязі відновлює порушене право позивача у спірних правовідносинах з боку Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

При цьому, спосіб виконання дій, які має вчинити за рішенням суду суб`єкт владних повноважень, не визначений в спірних правовідносинах нормативно. У разі набрання чинності рішенням суду про зобов`язання виплатити суму недоотриманої пенсії буде вважатися належним виконанням судового рішення, як у разі перерахування присудженої суми кількома платежами, так і однією сумою, а повним виконанням рішення суду буде сплата відповідачем всієї недоплаченої різниці.

З системного правового аналізу положень частини першої статті 2 та частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України в кореспонденції з приписами статті 6 Конституції України, якою закріплений принцип розподілу державної влади, вбачається, що суд не може перебирати на себе функції суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта.

Кількість платежів у межах однієї суми коштів не порушує прав особи на соціальний захист у формі пенсійного забезпечення, адже метою судового захисту є спонукання владного суб`єкта до належного виконання адміністративних функцій у повному обсязі, що (у даному конкретному випадку) полягає у проведенні розрахунку за усією належною до одержання сумою пенсії.

Таким чином, суд не вбачає правових підстав для встановлення способу і порядку виконання судового рішення у адміністративній справі №520/1423/2020 за позовом ОСОБА_1 шляхом виплати перерахованих сум пенсії за минулий період однією сумою.

Крім того, позивач, звертаючись до суду із позовом, порушив питання, що стосується здійснення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі.

Відповідно до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Враховуючи, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду, а також приписи статті 2, 3, 14 Кодексу адміністративного судочинства України щодо обов`язковості судових рішень, суд не вбачає підстав для встановлення контролю за виконанням даного рішення шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог адміністративного позову.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо зупинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити щомісячну пенсію ОСОБА_1 з 01.05.2018 по 21.12.2019.

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26.02.2020.

Суддя О.В. Ніколаєва