Справа № 300/136/20
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2020-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" лютого 2020 р. справа № 300/136/20
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Кафарський В.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Косівської РДА про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій
В С Т А Н О В И В:
Представник ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Косівської РДА (далі відповідач) про визнання протиправним і скасування рішення відповідача від 24.07.2019 за №К-786/08-38/14 та зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення допомоги по догляду за ОСОБА_2 ОСОБА_1 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що Управління праці та соціального захисту населення Косівської РДА припинило виплату допомоги позивачу по догляду за інвалідом І групи сину ОСОБА_2 , призначену згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян» за №832 від 26.07.1996. Вважає таке рішення відповідача протиправним та просить зобов`язати призначити допомогу по догляду за особою з інвалідністю.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 17.02.2020. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи (а.с. 20-21). Просив суд в задоволенні позову відмовити та зазначив, що ОСОБА_2 спочатку призначена І група інвалідності була до 01.04.2019, відповідно і догляд за ним також призначений був до 01.04.2019. Наступний висновок про призначення ОСОБА_2 групи інвалідності довічно прийнятий 17.04.2019, після введення в дію постанови КМУ №233 від 20.03.2019 «Деякі питання державної допомоги окремим категоріям громадян», тому допомога по догляду за ОСОБА_2 позивачу не може бути призначена. Також представник відповідача вказує на те, що ОСОБА_2 призначена пенсія по інвалідності з 01.04.2019 в управлінні Пенсійного Фонду України в Косівському районі, в розмір якої входить надбавка на догляд. В зв`язку із цим, на думку представника відповідача, позивач не має права на компенсаційну виплату по догляду за особою з інвалідністю І групи.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладених у заявах по суті справи, встановив наступне.
Рішенням медико-соціальної експертної комісії від 01.04.2016 призначено ОСОБА_2 І групу інвалідності до 01.04.2019. Управлінням праці та соціального захисту населення Косівської районної державної адміністрації призначено ОСОБА_1 допомогу по догляду за сином ОСОБА_2 особою з інвалідністю І групи до 01.04.2019.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ за №304025 від 17.04.2019 ОСОБА_2 продовжено з 01.04.2019 І групу інвалідності довічно (а.с. 9).

Відповідачем 01.04.2019 припинено виплату позивачу допомоги по догляду за її сином ОСОБА_2 особою з інвалідністю І групи.

ОСОБА_2 звернувся до відповідача із зверненням про призначення його матері ОСОБА_1 допомоги по догляду за ним як інвалідом І групи.

Листом від 24.07.2019 за №К786/08-38/14 відмовлено у здійснення позивачу компенсаційних виплат по догляду за інвалідом І групи, а також зазначено, що такі витрати не фінансуються (а.с. 8).

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, представник позивача звернувся до суду з метою захисту порушеного права ОСОБА_1 .

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 за №2017-III (далі Закон №2017-III), державні соціальні стандарти це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій; державні соціальні гарантії це встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії можуть бути визначені як законами України, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема актами Кабінету Міністрів України.

Згідно статті 17 Закону №2017-III, основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень. До числа основних державних соціальних гарантій включаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат.

Згідно положень статті 1 Закону України «Про соціальні послуги» від 19.06.2003 за №966- IV, соціальні послуги комплекс заходів з надання допомоги особам, окремим соціальним групам, які перебувають у складних життєвих обставинах і не можуть самостійно їх подолати, з мстою розв`язання їхніх життєвих проблем; складні життєві обставини обставини, спричинені інвалідністю, віком, станом здоров`я, соціальним становищем, життєвими звичками і способом життя, внаслідок яких особа частково або повністю не має (не набула або втратила) здатності чи можливості сам

Відповідно до частини 8 статті 7 Закону України «Про соціальні послуги», фізичним особам, які надають соціальні послуги, призначаються і виплачуються компенсаційні виплати в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин 6 та 6 статті 7 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», вичерпний перелік соціальних послуг, умови їх надання та порядок регулювання тарифів їх оплати встановлюються Кабінетом Міністрів України. Фізичним особам, які надають соціальні послуги призначаються та виплачуються компенсаційні виплати в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Серед основних принципів надання соціальних послуг, передбачених статтею 3 вказаного Закону №2017-III, зокрема, є принцип добровільності вибору отримання чи відмови від надання соціальних послуг.

При цьому, суд зауважує, що згідно з пунктом 14 статті 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», отримання вищезазначеної компенсаційної виплати надає право непрацюючій працездатній особі, яка здійснює догляд за інвалідом І групи бути застрахованою особою та є підставою для зарахування періоду догляду за інвалідом до страхового стажу.

Отже, таким чином держава компенсує особі, яка здійснює догляд за особою, яка не здатна до самообслуговування і потребує постійної сторонньої допомоги, неможливість працювати і отримувати дохід у зв`язку із здійсненням необхідних для підтримання життєдіяльності іншої особи дій.

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян» за № 832 від 26.07.1996 установлено щомісячні компенсаційні виплати у розмірі 480 тис. крб. непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за інвалідом I групи, а також за особою, яка досягла 80-річного віку.

Зазначені щомісячні компенсаційні виплати призначаються і виплачуються органами праці та соціального захисту населення та фінансуються органами Пенсійного фонду.

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання державної допомоги окремим категоріям громадян» за №233 від 20.03.2019, з набранням чинності якої постанова Кабінету Міністрів України «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян» за №832 від 26.07.1996 втратила чинність, установлено, що непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за особою з інвалідністю I групи, а також за особою, яка досягла 80-річного віку, щомісячні компенсаційні виплати, призначені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 за №832 «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян» (ЗП України, 1996 р., №15, ст. 407), здійснюються до моменту втрати зазначеною особою такого права або до дати призначення їй іншої виплати, встановленої законодавством.

Зазначені щомісячні компенсаційні виплати здійснюються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад.

Враховуючи аналіз постанов Кабінету Міністрів України «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян» за №832 від 26.07.1996, «Деякі питання державної допомоги окремим категоріям громадян» за №233 від 20.03.2019 щомісячні компенсаційні виплати призначаються непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за особою з інвалідністю I групи та необхідною умовою для призначення компенсаційної виплати є саме постійність догляду.

Аналогічного висновку щодо необхідної умови для призначення компенсаційної виплати постійності догляду, дійшов Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 05.09.2019 у справі №857/6219/19.

Суд звертає увагу, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги принципам пропорційності і справедливості.

Так, суд встановив згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 15.08.2019 за №64, що ОСОБА_2 є інвалідом I групи «А» загального захворювання. ОСОБА_3 неодружений, ніде не працює. Потребує постійного стороннього догляду і побутового обслуговування. Власного житлового будинку немає, проживає в господарстві батьків і разом з батьками. Мама постійного біля сина, так як без її допомоги ОСОБА_3 не може обходитись.

Отже, ОСОБА_1 є непрацюючою та здійснює постійний догляд за своїм сином ОСОБА_2 інвалідом І групи.

На підставі вказаних обставин Управлінням праці та соціального захисту населення Косівської районної державної адміністрації було призначено ОСОБА_1 допомогу по догляду за сином ОСОБА_2 особою з інвалідністю І групи до 01.04.2019.

Як судом встановлено, після переогляду ОСОБА_2 продовжено з 01.04.2019 І групу інвалідності довічно.

Тобто посилання відповідача на те, що позивач 01.04.2019 втратила право на компенсаційну виплату по догляду за особою з інвалідністю І групи є помилковими, адже інвалідність ОСОБА_2 не втратив як і не змінилась його група інвалідності.

Отже, фактично ОСОБА_1 не втратила право на допомогу по догляду за сином ОСОБА_2 особою з інвалідністю І групи, а тому дії відповідача щодо припинення здійснення вищевказаної компенсаційної виплати є протиправними.

Окрім того, згідно пункту 1 Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, від 29.04.2004 за №558, на який посилається відповідач у відзиві, непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, інвалідам, дітям-інвалідам, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами), призначається щомісячна компенсаційна виплата (далі компенсація).

Така виплата була призначена ОСОБА_1 та як уже зазначено судом, право на таку компенсаційну виплату позивач не втрачала у зв`язку із тим, що її син не втрачав інвалідність, а таку інвалідність продовжено довічно.

Таким чином, позовна вимога щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення допомоги по догляду за ОСОБА_2 ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, оскільки вона фактично є призначеною, однак відповідач протиправно її не виплачує.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, з метою повного захисту прав позивача та забезпечення виплати компенсації, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії відповідача щодо припинення здійснення компенсаційних виплат по догляду за сином ОСОБА_2 особою з інвалідністю І групи, які були призначені згідно акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 01.04.2016.

Так, згідно з абзацом 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 за №3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Завданням адміністративного судочинства, за приписами частини 1 статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, дослідивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Однак, позивачем при зверненні до суду з даним позовом судовий збір не сплачувався, оскільки остання звільнена від його сплати згідно пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

А тому, враховуючи зазначене, підстави для стягнення судових витрат відсутні.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Косівської РДА (вул. Незалежності, 41, м. Косів, Івано-Франківська область, 78600, ) щодо припинення здійснення компенсаційних виплат ОСОБА_1 (с. Уторопи, Косівський район, Івано-Франківська область, 78622, ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) по догляду за сином ОСОБА_2 особою з інвалідністю І групи, які були призначені згідно акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 01.04.2016.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Кафарський В.В.