Справа № 1.380.2019.006195
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2020-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1.380.2019.006195
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючий-суддя Костецький Н.В.,

секретар судового засідання Терлецький О.О.,

а участю:

представник позивачів Максимов А.О.,

представник відповідача та третьої особи Бута Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправними дій і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

громадянин Російської Федерації Федерації ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Державної міграційної служби України, у якій просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22.08.2019 № 291-19 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач на виконання рішення суду повторно розглянув заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, позивачем отримано повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішень Державної міграційної служби України від 22.08.2019 № 291-19. Позивачу відмовлено на підставі відсутності умов, передбачених пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. ОСОБА_1 вказує, що оскаржуване рішення відповідача прийнято без урахування того, що позивач, будучи громадянином Російської Федерації та перебуваючи за її межами, в Україні, не може повернутися у країну свого походження та змушений шукати захисту в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в нього обґрунтовані побоювання за своє життя, свободу та здоров`я. Так, у своїй заяві до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області позивач зазначив, що не може повернутися до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність та релігійні переконання. Зокрема, вказав про свою належність до партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі та сповідування релігії іслам. Позивач побоюється переслідувань у вигляді кримінального переслідування у випадку повернення до Росії, так як ситуація з політичними та релігійними переслідуваннями кожен день погіршується і це підтверджується інформацією про країну походження. Покликаючись на п.п.39-42, 65 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, вказав на те, що відповідач формально підійшов до прийняття рішення, без належної оцінки інформації про країну походження позивача та побоювань останнього, тому таке рішення, на його думку, є протиправним і підлягає скасуванню. Наведене і зумовило позивача звернутись до суду за судовим захистом.

Представник відповідача подав відзив на позовні заяви від 20.02.2019 (вх. № 49311), зазначає, щодо правомірності оскаржених рішень, прийнятих з ретельним з`ясуванням усіх обставин. Переслідування позивача пов`язане із свідомим порушенням чинного законодавства країни громадянської належності (причетність до діяльності забороненої терористичної організації), і його небажання повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій. Вказує, що заявник не повідомив щодо застосування негідного чи такого що принижує гідність поводження чи покарання. Посилання на загальну ситуацію в країні щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності заявникам загрожє індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

Позивач та його представник позивача в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовних заявах, просили позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача та третьої особи проти позову заперечив, надав пояснення аналогічні викладеним у відзивах на позовну заяву та просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача та терьої осоюи, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся 22.01.2018 року до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів особової справи позивача 2018LV 0008 вбачається, що позивач народився у с. Нові Інші, Дражанівського району, республіки Татарстан, Російська Федерація, за національністю татарин, віросповідання мусульманин, освіта вища за спеціальністю економіст, про що свідчить копія диплому, виданого Казанською сільсько-господарською академією.

Сімейний стан одружений, Рідна мова вільно володіє татарською, російською мовою.

Дані про особу встановлено на підставі національного паспорта громадянина Російської Федерації №92 10 19300, виданого 25.08.2012 р. відділом УФМС Росії в Республіці Татарстан Приволжського району м. Казань.

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказує, що являється членом політичної партії Хізб ут-Тахрір аль Ісламі (в підтвердження своїх слів, надав довідку про те, що являться членом партії). Зазначає, що його переслідують за його переконання, оскільки в Російській Федерації це заборонена партія, і в разі повернення до країни походження, йому загрожує переслідування, а також ймовірне позбавлення волі згідно ч.2 ст.205.5 КК РФ (участь в терористичній організації).

Як зазначено у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2018LV0008 від 04.06.2018 року, на підставі аналізу матеріалів особової справи та інформації по країні походження, було встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

16.07.2018 року ДМС України прийнято рішення № 214-18, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.11.2018 у справі №1340/3922/18, зокрема, визнано протиправним та скасувано рішення Державної міграційної служби України № 214-18 від 16.07.2018 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Державну міграційну службу України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2019 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.11.2018 у справі № 1340/3922/18 в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Державної міграційної служби України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту скасувано та прийнято в цій частині нову постанову, якою позов задоволено частково; зобов`язано Державну міграційну службу повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту від 22.01.2018 з урахуванням висновків, викладених в постанові; в решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.11.2018 у справі №1340/3922/18 залишено без змін.

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2019 у справі № 1340/3922/18 Державна мігарційна служба України прийняла рішення від 05.04.2019 № 20-19 про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту від 22.01.2018, з урахуванням обставин, які стали підставою для скасування рішення від № 214-18 від 16.07.2018.

Відповідно до рішення Державної мігарційної служби України від 05.04.2019 № 20-19 Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області прийнято наказ від 16.04.2019 № 91 про здійснення повторного розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту від 22.01.2018, які потребують додаткового захисту, з урахуванням обставин, які стали підставою для скасування судом рішення № 214-18 від 16.07.2018..

26.04.2019 під час співбесіди ОСОБА_1 повідомив, що боїться стати жертовою переслідування в Російській Федерації.

Відповідно до листа від 16.05.2019, УСБУ у Львівській області відомостями щодо обставин, за наявності яких ОСОБА_1 , не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не володіє.

ГУ ДМС України 16.07.2019 у справі № 2018 LV0008 складено Висновок про відмову у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

22.08.2019 ДМС України прийнято рішення № 291-19 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, у зв`язку із відсутністю стосовно нього умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Повідомленням від 29.08.2019 № 49 повідомлено позивачапро відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із рішенням від 22.09.2019 № 291-19, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 №3671-VІ (далі - Закон України№ 3671-VI).

Згідно з п.п. 1, 13 ст. 1 Закону України № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 5 ст. 5 Закону України № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст.7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту, які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п. 195 цього ж Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України № 3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідно до абз. 5 п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні (далі Постанова № 3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Суд також зазначає, що відповідно ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В рішенні Львівського окружного адміністративного від 08.11.2018 у справі №1340/3922/18, у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2019 у справі № 1340/3922/18, надаючи оцінку оскарженом рішенню ДМС України від № 214-18 від 16.07.2018 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд враховував таке.

Основною підставою, якою позивач обґрунтовує позовну заяву, є те, що він, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також через свою релігійну приналежність на фоні систематичного порушення прав людини, та побоюючись необґрунтованого та незаконного ув`язнення, тортур, жорстокого поводження не може повернутися до країни походження Російської Федерації. Окрім того, зазначив, що він може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за фальшивими звинуваченнями у вчинені надуманих злочинів, що пов`язані з його релігійною та політичною належністю. Таким чином, вважає, що оскаржуване рішення відповідача є необґрунтованим та таким, що підлягає до скасування.

Обставини, які стали підставою для відмови позивачу у наданні захисту в Україні, містяться у висновку від 04.06.2018.

Відповідач виходив з того, що партія Хізб ут-Тахрір заборонена у країнах світу, де переважну або велику частину населення становлять мусульмани, та зважаючи на певні ідеологічні основи Хізб ут-Тахрір аль Ісламі та своєрідне трактування Корану її представниками, перестороги таких країн, тим більше у час загострення світової терористичної загрози, є зрозумілими, тому вважати упередженою заборону такої організації у Росії недоречно.

Заявник на момент вступу в ряди партії знав про її заборону на території Росії, його не турбували наслідки, які за собою несе членство в будь яких заборонених Законом організаціях, проте розуміння правильності вибраного шляху стало підставою рухатися по ньому надалі, що являє собою свідоме порушення законодавства країни громадянської належності.

Відповідно до п.56 ч.1 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

Отже, враховуючи вищенаведене, відповідач вважає, що позивач не надав доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, не доведено та не надано жодних переконливих доказів, які б свідчили про його переслідування на батьківщині, а його посилання були обумовлені переважно загальновідомою інформацією. За таких обставин, вважає, що позивач у випадку повернення до Російської Федерації не зазнає серйозної шкоди, визначеної ст.15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а тому у даному випадку відсутні підстави для прийняття рішення про визнання їх особами, які потребують додаткового захисту.

Щодо діяльності політичної партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі (Партія ісламського визволення), суд у вказаних рішеннях суду вказує, що є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами халіф. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема Amnesty International, визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі в цих країнах.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 , який є головою Інформаційного офісу Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі в Україні, зазначив, що Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі - міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави Халіфат. Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі обмежив діяльність по відновленню Халіфату виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні) Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і не мусульман ідей Ісламу. В Україні Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому в Україні Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія.

Суд у судових рішеннях встановив, що Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як екстремістська за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких. Єдиною країною, де Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі заборонена як терористична організація, є Росія.

Розпорядженням Уряду РФ від 14.07.2006 року №1014-р. Российскую газету визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску Российской газеты №4130 від 28.07.2006 (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під №17 у якому значиться Партія ісламського визволення (Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі).

Водночас Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999) та №1989 (2011) та 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, Аль-Каїді та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями (http: //www.un/org/sc/suborg/ru/sanctions/1267/agsanctionslist).

Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США (http: //www/state/gov/j/ct/other/des/123085.htm).

Згідно інформації з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об`єктивними, не відносить діяльність Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі до терористичної та/або екстремістської.

Таким чином, вказане дає підстави характеризувати Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Суд звернув увагу, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі на території України.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що сам не є членом організації та ніколи ним не був, хоча в Російській Федерації засуджений до трьох років та шести місяців позбавлення волі по ч.2 ст.282 КК РФ Екстремізм та ст.282.2 Участь в діяльності забороненої в Російській Федерації Ісламської партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі. На сьогоднішній день в Російській Федерації активні мусульмани на кшталт ОСОБА_4 , які займаються публічною діяльністю, зникають безвісти. Родичі не взмозі знайти ані тіл, ані останків.

У сьогоднішній Росії, спецслужби в особі ЦПЗ (Центру Протидії Екстремізму і тероризму) і ФСБ займаються безсудними стратами неугодних владі активних громадян своєї країни, таких, як активіст організації Союз Справедливості Абдулла Гапа - вбитий біля свого будинку в м.Кізляр 16.09.2013 року або журналіст ОСОБА_5 , знайдений мертвим 01.08.2014 року в м.Нальчику або події в Чечні, де по даних Правозахисного центру Меморіал всього за три місяці 2016 року було викрадено 24 людини, доля шістьох з них до цих пір невідома. Вважає, що доля вищевказаних мусульман, спіткає і ОСОБА_4 , якщо вона потрапить в руки російських спецслужб.

Вказані вище обставини підтверджені також показанням свідка ОСОБА_6 та ОСОБА_7 які враховуються судом при ухваленні рішення у даній справі.

Разом з тим, під час співбесід 05.02.2018 та 01.03.2018 року та в анкеті ОСОБА_1 ствердив, що в країні походження проти нього порушена кримінальна справа за ч.1 ст.205.5 КК РФ (участь в терористичній організації), оскільки в нього була вилучена література, яка підтверджує його участь в терористичній організації Хізб ут-Тахрір аль Ісламі та розміщення в інтернеті відеозапису, в якому містяться висловлювання, які мають екстремістську спрямованість.

На підтвердження вказаних аргументів ГУ ДМС України у Львівській області надано копію постанови Верховного Суду Республіки Татарстан від 25.11.2015 про залишення без змін постанови судді Приволжського районного суду м.Казань від 15.10.2015 відносно ОСОБА_1 по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.20, 29 КоАП РФ та постанови про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 від 10.03.2017 р, в діях якого вбачаються ознаки злочину, передбачені ч.1 ст.205.5 КК РФ, вбачається, що відносно заявника порушувалась кримінальна справа через те, що він розміщував у відкритому доступі на своїй інтернет сторінці у соціальній мережі ВКонтакті відеоматеріали, які містять ідеї міжнародної терористичної організації Партія ісламського відродження (Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі), засновані на ідеологічних джерелах вказаної незаконної організації, таким чином здійснюючи пропаганду цих ідей.

Суд у рішеннях звертає увагу, що в листопаді 2013 вступив в силу Федеральний Закон від 02.11.2013 року №302-Ф3 Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації, який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст.205.5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ч.1 ст.205.5) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ч.2 ст.205.5) позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

В травні 2014 року вступив в силу Федеральний Закон від 05.05.2014 року №130-Ф3 Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації, який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за ч.1 ст.205.5 КК, яка згідно нової редакції може включати довічне ув`язнення.

Також посилена відповідальність за ст.282.2 і ст.205.1 КК РФ, які застосовувалися раніше у справах про Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі. Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин за ст.205.5 КК РФ і деяким іншим, не застосовуються строки давності і не може бути назначено покарання нижче нижнього покарання, передбаченого вказаними статтями.

Окрім того, позивач ствердив, що у ФСБ є списки людей, котрих вони планують ув`язнити. Водночас, як показує практика, людей з Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі, котрих арештовувала Федеральна служба Російської Федерації, в подальшому садили до в`язниці.

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивач вказує обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі.

Як на доказ того, що в Російській Федерації порушуються права мусульман та членів Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі позивач посилається на ряд публікацій у мережі Інтернет про те, що мусульман та членів Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув`язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б`ють та застосовують тортури). Зокрема:

- Щорічний звіт Комісії США по свободі віросповідання в країнах світу, 2016 г.: Россия, 2 травня 2016: http://www.refworld.org.ru/docid/5943d7264.html.

- Міжнародна Амністія (Amnesty International), Доповідь Amnesty International 2016/17: Права людини в сучасному світі, 22 лютого 2017: http://www.refworld.org.ru/docid/5901b0cc4.html.

Також представником позивачів була подана інформація з відкритих джерел про політичний характер переслідувань в Російській Федерації:

- https://www.refworld.org.ru/docid/5b05115d4.html

- https://www.refworld.org.ru/docid/5943d7264.html

-https://memohrc.org/ru/special-projects/kazanskoe-delo-8-o-chlenstve-v-zapreshchyonnoy-hizb-ut-tahrir та ін.

Встановлені судом обставини свідчать про існування реальних загроз, з яким може зіштовхнутися позивач у разі його повернення в Росію.

Поряд з цим, згідно відповідей на запит Головного управління Національної поліції у Львівській області (сектор Укрбюро інтерполу), станом на 20.02.2018 року серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу, не значиться.

З урахуванням вищевикладеного, суд вказав, що позивач не є біженцем, оскільки не переслідуюється за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, однак потребує додаткового захисту як особи, яка була змушена залишити країну походження внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, через участь у забороненій на території Російської Федерації партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач, ДМС України, безпідставно погодився з висновками відповідача, ГУ ДМС України у Львівській області, про відсутність встановлених п.п.1 та 3 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до прийняття оскаржуваного рішення від 16.07.2018 року №214-18 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак зобов`язав Державну міграційну службу повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту від 22.01.2018 з урахуванням висновків, викладених в постанові

Проте, відповідно до рішення Державної міграційної служби від 22.08.2019 № 291-19 відповідач повторно відмовив у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд звертає увагу, що Державна міграційна служба України не врахувала висновків суду, натомість рішенням від 22.08.2019 № 291-19 відповідач повторно відмовив з тих же причин у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, які потребує додаткового захисту.

Аналізуючи ситуацію з дотриманням прав людини в Російській Федерації, суд приходить висновку, що у випадку повернення позивача до країни громадянської належності його життю, здоров`ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні причини.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 повідомив суд про те, що в Російській Федерації у разі повернення позивачів є загроза їхньому життю та здоров`ю, оскільки члени Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі переслідуються, а також переслідуються їхні сім`ї

Позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності позивач зазнавав переслідувань через своє активне членство у Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі. Оскільки загальна ситуація з правами людини в Російській Федерації після залишення її позивачем не покращилася, а кримінальна відповідальність за злочин, передбачений ч.1 ст.205.5 КК РФ, посилилась, то суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до Росії.

При цьому, судом не встановлено умов, які перешкоджають наданню позивачу правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачених ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Російській Федерації й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

На переконання суду, така відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачами обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника.

До того ж, згідно позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п. 53 рішення у справі Федорченко та Лозенко проти України, суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумними сумнівом. На думку суду, жодних вагомих, чітких та узгоджених доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість спірного рішення відповідач не подав, натомість таке прийнято лише з формальних підстав.

В контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між їх суб`єктами, суд дійшов висновку, що спірне рішення ДМС України від 22.08.2019 № 291-19 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисті не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності (зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)), визначеним у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування такого рішення.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Поряд з тим, суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог прав осіб, що звертаються до суб`єктів владних повноважень, без порушень принципу розподілу влади.

Згідно з п. 25 Постанови Пленуму ВАС України від 26.06.2011 №3 (із змінами та доповненнями) відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобовязати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності зобовязати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено те, що позивач не є біженцем, оскільки не переслідуюється за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, однак потребує додаткового захисту як особи, яка була змушена залишити країну походження внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, через участь у забороненій на території Російської Федерації партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі.

Зважаючи на те, що відповідач противправно прийняв рішення про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, з метою ефективного захисту прав позивачата забезпечення реального виконання рішення суду, суд вважає за необіхне зобов`язати, зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

З огляду на вищевказане суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивачі, відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України Про судовий збір, звільнені від сплати судового збору.

Керуючись статтями 242 - 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22.08.2019 № 291-19 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст судового рішення складено 27.02.2020.

Суддя Костецький Н.В.