Справа № 1.380.2019.006088
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2020-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1.380.2019.006088
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючий-суддя Костецький Н.В.,

секретар судового засідання Терлецький О.О.,

за участю:

позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник позивачів Максимов А.О.,

представник відповідача та третьої особи Бута Н.І.,

перекладач Антоненко Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом громадян Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області провизнання протиправними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , громадянка Російської Федерації ОСОБА_2 звернулися до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Державної міграційної служби України, у якій просять суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 370-19 від 29.10.2019 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 369-19 від 29.10.2019 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог зазначають, що відповідач на виконання рішення Львівського окружного адміністаративного суду повторно розглянув заяви позивачів про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Проте, позивачами отримано повідомлення про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту на підставі рішеннь Державної міграційної служби України від 29.10.2019 № 369-19, № 370-19. Позивачам відмовлено на підставі відсутності умов, передбачених пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вказують на протиправність та необґрунтованість рішень відповідача та таким, що підлягає скасуванню. Вказують, що оскаржувані рішення відповідача прийнято без урахування того, що позивачі, будучи громадянами Російської Федерації та перебуваючи за її межами, в Україні, не можуть повернутися у країну свого походження та змушені шукати захисту в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в них обґрунтовані побоювання за своє життя, свободу та здоров`я. Позивачі не можуть повернутися до країни свого походження через політичні та релігійні причини, а саме, через приналежність до політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та сповідування Ісламу із суворим дотриманням його постулатів. Позивачі побоюються переслідувань у вигляді кримінального переслідування у випадку повернення до Росії, оскільки ситуація з політичними та релігійними переслідуваннями кожен день погіршується і це підтверджується інформацією про країну походження.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву від 16.12.2019 (вх. № 48165), зазначає, що громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до ГУ ДМС України у Львівській області із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. За результатами розгляду таких заяв, відповідач дійшов висновку, що громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не підпадають під критерії визначення осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності до вимог п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, що було оформлено висновками про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Вказані висновки та матеріали особових справ позивачів були скеровані до ДМС України для прийняття рішення по суті. На підставі абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, ДМС України дійшло висновку про необхідність прийняти рішення про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, як осіб, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону відсутні. Про що ГУ ДМС України у Львівській області повідомило позивачів.

Позивачі та їх представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача та третьої особи проти позову заперечив, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивачів, представника позивачів, представника відповідача третьої особи, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , у м. Нижньовартовск, Російська Федерація, є громадянином Російської Федерації, за національністю татарин, за віросповіданням мусульманин. Рідна мова російська.

Сімейний стан - одружений, дружина ОСОБА_2 (позивачка), яка (подала до ГУ ДМС України у Львівській області заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, о/с 2018LV0010 23.01.2018), виховує трьох дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (донька дружини від першого шлюбу), що є громадянами Російської Федерації.

Освіта середньо-технічна, навчався у Нижньовартовському професійному коледжі, отримав спеціальністю технік-програміст.

Військову службу проходив в 2003-2005 роках у м. Челябінськ і отримав звання сержанта.

Останні 10 років проживав в країні походження; працював на різних фірмах на посадах технік інтернету

В Україні проживає в найманому житлі разом із сім`єю, яке орендує за адресою: АДРЕСА_1 , яке йому допомогли підшукати знайомі мусульмани, які проживають в Україні і є членами політичної партії Хізб ут-Тахрір.

Станом на теперішній час в Україні офіційно не працює, лише за оголошенням займається ремонтом техніки.

Зі слів позивача, він покинув Російську Федерацію у квітні 2017, кордон перетнув нелегально, пішки, поза пунктом пропуску. Точної дати та місця перетину кордону не знає. За послуги контрабандистів заплатив 800 доларів США. Спочатку прямував до м. Одеси, де проживав з квітня 2017, а згодом у січні 2018 переїхав до м. Львова на автомобілі, поза пунктом пропуску і без документів.

23.01.2018 звернувся із заявою про визнання біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до якої вказав, що він є членом політичної партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі, що підтверджується довідкою № 1439/14 від 29.10.2017. Зазначає, що його дружина та він піддаються переслідуванням за їх переконання, оскільки в Російській Федерації Хізб ут-Тахрір це заборонена партія, яка визнана терористичною організацією, і в разі повернення до країни походження, йому загрожує переслідування, а також позбавлення волі.

23.07.2018 ГУ ДМС України у Львівській області сформовано висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 (справа № 2018LV0009), з покликанням на п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

17.08.2018 ДМС України прийнято рішення № 287-18, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 . Казань, Республіка Татарстан, Російська Федерація, є громадянкою Російської Федерації, за національністю - татарка, за віросповіданням - мусульманка. Рідна мова - татарська, володіє російською мовою.

У Російській Федерації проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

Сімейний стан - заміжня, чоловік ОСОБА_1 громадянин Російської Федерації, виховує трьох дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , а також від попереднього шлюбу доньку ОСОБА_5 , що є громадянами Російської Федерації.

Освіта - вища, закінчила Казанський торгово-економічний університет, отримала спеціальність бухгалтер. У Російській Федерації протягом останніх десяти років працювала бухгалтером, перебуваючи в Україні не працює.

В Україні проживає в найманому житлі разом із сім`єю, яке орендують за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним договором.

За словами ОСОБА_2 , вона прибула на територію України 13.05.2017 легально, літаком, з пересадкою у Білорусі до Одеси. ЇЇ чоловік ОСОБА_1 з квітня 2017 року проживав в м. Одеса, проте після прибуття заявниці, вони вирішили змінити місце проживання та переїхати до м. Львова.

23.01.2018 звернулась із заявою про визнання біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до якої вказує, що вона є членом політичної партії Хізб ут-Тахрір. В Російській Федерації ця організація є забороненою партією і у разі повернення до країни проживання правоохоронні органи можуть посадити її у тюрму, забрати у неї дітей та позбавити її батьківських прав. Зауважила, що її чоловіка засуджено на довгий термін та накладено великий штраф за екстремізм та тероризм через членство у згаданій партії. Стверджує, що у випадку повернення до Російської Федерації не матимуть можливості працювати та утримувати сім`ю.

23.07.2018 ГУ ДМС України у Львівській області складено висновок про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (справа №2018LV0010). У цьому висновку зазначено, що на підставі аналізу матеріалів особової справи та інформації щодо країни походження, було встановлено, що у заявниці відсутні умови для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

17.08.2018 ДМС України прийнято рішення № 266-18, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 у справі № 1340/4695/18, що набрало законної сили, зокрема, визнано протиправним та скасувано рішення Державної міграційної служби України № 287-18 від 17.08.2018 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнано протиправним та скасувано рішення Державної міграційної служби України № 266-18 від 17.08.2018 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення № 287-18 від 17.08.2018; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації Російської Федерації ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення № 266-18 від 17.08.2018.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 у справі № 1340/4695/18 Державна мігарційна служба України прийняла рішення від 12.04.2019 № 28-19 про повторний розгляд заяв громадян Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з урахуванням обставин, які стали підставою для скасування рішень від 17.08.2018 № 287-18, № 266-18.

Відповідно до рішення Державної мігарційної служби України від 12.04.2019 № 28-19 Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області прийнято накази від 07.05.2019 № 110, № 112 про здійснення повторного розгляду заяв громадян Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з урахуванням обставин, які стали підставою для скасування судом рішень від 17.08.2018 № 287-18, № 266-18.

22.05.2019 під час співбесіди позивачі повідомили повторно про те, що бояться стати жертвами переслідування в Російській Федерації.

Відповідно до листів від 25.06.2019, УСБУ у Львівській області відомостями щодо обставин, за наявності яких позивачі, не можуть бути визнані біженцем або особами, які потребують додаткового захисту не володіє.

05.09.2019 ГУ ДМС України у справі № 2018 LV0009 складено Висновок про відмову у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено, що у громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

29.10.2019 ДМС України прийнято рішення № 370-19 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Повідомленням від 07.11.2019 № 63 повідомлено ОСОБА_1 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ГУ ДМС України 05.09.2019 у справі № 2018LV 0010 складено Висновок про відмову у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено, що у громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 відсутні умови для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

29.10.2019 ДМС України прийнято рішення № 669-19 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням від 07.11.2019 № 64 повідомлено громадянку Російської Федерації ОСОБА_2 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із рішеннями від 29.10.2019 № 370-19, № 669-19, позивачі звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 №3671-VІ (далі - Закон України№ 3671-VI).

Згідно з п.п. 1, 13 ст. 1 Закону України № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 5 ст. 5 Закону України № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст.7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту, які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п. 195 цього ж Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України № 3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідно до абз. 5 п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні (далі Постанова № 3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Суд також зазначає, що відповідно ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 у справі № 1340/4695/18, що набрало законної сили, суд, надаючи оцінку оскарженим рішенням ДМС України від 17.08.2018 № 287-18, № 266-18 про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, враховував таке.

Відповідач аргументував оскаржувані рішення тим, що партія Хізб ут-Тахрір заборонена у країнах світу, де переважну або велику частину населення становлять мусульмани, та зважаючи на певні ідеологічні основи Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі та своєрідне трактування Корану її представниками, перестороги таких країн, тим більше у час загострення світової терористичної загрози, є зрозумілими, тому вважати упередженою заборону такої організації у Росії недоречно.

Заявники на момент вступу в ряди партії знали про її заборону на території Росії, їх не турбували наслідки, які за собою несе членство в будь яких заборонених Законом організаціях, проте розуміння правильності вибраного шляху стало підставою рухатися по ньому надалі, що являє собою свідоме порушення законодавства країни громадянської належності.

Відповідно до пункту 56 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

Таким чином, суд зазначає, що з позиції відповідача, позивачі не надали доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також ними не доведено та не надано жодних переконливих доказів, які б свідчили про їх переслідування на батьківщині, а їх посилання обумовлені переважно загальновідомою інформацією. За таких обставин, відповідачі вважають, що позивачі у випадку повернення до Російської Федерації не зазнають серйозної шкоди, визначеної ст. 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, пункту 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а тому у даному випадку відсутні підстави для прийняття рішення про визнання їх особами, які потребують додаткового захисту.

Політична партія Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі (Партія ісламського визволення) є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою її діяльності є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами халіф. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського способу життя. Своїм завданням Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливою є розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників.

Так, речник організації у Великій Британії від імені Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема Amnesty International, визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі в цих країнах.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , який є головою Інформаційного офісу Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі в Україні, зазначив, що Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави Халіфат. Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі обмежив діяльність по відновленню Халіфату виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні) Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і не мусульман ідей Ісламу. В Україні Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому в Україні Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія.

Суд в рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 у справі № 1340/4695/18 встановив, що Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як екстремістська за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких. Єдиною країною, де Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі заборонена як терористична організація, є Росія.

Розпорядженням Уряду Російської Федерації №1014-р. від 14.07.2006 Российскую газету визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску Российской газеты № 4130 від 28.07.2006 (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під №17 у якому значиться Партія ісламського визволення (Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі).

Водночас Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, Аль-Каїді та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями (http: //www.un/org/sc/suborg/ru/sanctions/1267/agsanctionslist).

Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США (http: //www/state/gov/j/ct/other/des/123085.htm).

Згідно з інформацією з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об`єктивними, не відносить діяльність Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі до терористичної та/або екстремістської.

З огляду на наведенее, Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі є не пов`язаною з тероризмом ісламською релігійно-політичною організацією, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Доцільно звернути увагу і на те, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі на території України.

Встановлені судом обставини свідчать, що переслідування громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рамках чинного законодавства країни їх походження за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації суперечить самій суті Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі та відношенню до цієї організації у розвинутих демократичних країнах і законодавству України.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що в Російській Федерації дійсно здійснюються переслідування членів Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі органами влади Російської федерації за їх релігійну приналежність та політичні погляди. Разом з тим, діяльність названої партії носить мирний та просвітницький характер, не посягає на територіальну цілісність в Україні чи розпалювання міжрелігійної чи міжнаціональної ворожнечі. ОСОБА_1 будучи членом цієї організації на території України надав їй допомогу щодо технічної підтримки, оскільки мав для цього достатні навички та знання.

У сьогоднішній Росії, спецслужби в особі ЦПЗ (Центру Протидії Екстремізму і тероризму) і ФСБ займаються безсудними стратами неугодних владі активних громадян своєї країни, таких, як активіст організації Союз Справедливості Абдулла Гапа - вбитий біля свого будинку в м.Кізляр 16.09.2013 року або журналіст ОСОБА_8 , знайдений мертвим 01.08.2014 року в м.Нальчику або події в Чечні, де по даних Правозахисного центру Меморіал всього за три місяці 2016 року було викрадено 24 людини, доля шістьох з них до цих пір невідома. Вважає, що доля вищевказаних мусульман, спіткає і позивачів.

Наведені обставини підтверджені також показаннями свідків ОСОБА_9 , які враховуються судом при ухваленні рішення у даній справі.

Разом з тим, під час співбесід та в анкеті ОСОБА_1 ствердив та надав копію відповідного рішення, що в країні походження його засуджено за ч.2 ст.205.5 КК РФ (участь в терористичній організації) у зв`язку з членством у політичній партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі.

Доводи позивачів підтверджуються також інформацією по країні походження. Пояснила, що у країні походження вона переслідуєтьсяу зв`язку з членством у названій вище політичній партії, через наявність у неї релігійних поглідяів, активній позиції на захист Ісламу і мусульман, які піддаються катуванням та арештам.

Позивачка активно брала участь у діяльності партії, займалась навчанням та розповсюдженням літератури з вивчення релігії Іслам та брала участь в нелегальних агітаційних зборах на території Російської Федерації.

Таким чином, з позиції позивачів, ймовірність переслідувань заявників у країні походження є вагомими та пов`язані з членством у організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі, а не сповідуванням Ісламу.

Суд в рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 у справі № 1340/4695/18 звертає увагу, що в листопаді 2013 вступив в силу Федеральний Закон № 302-Ф3 Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації від 02.11.2013, який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства Російської Федерації (ст. 205-5 Кримінального кодексу Російської Федерації). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ч. 1 ст. 205-5) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ч. 2 ст. 205-5) позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

В травні 2014 року вступив в силу Федеральний Закон № 130-Ф3 Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації від 05.05.2014, який передбачає, в тому числі, посилення відповідальності за ч. 1 ст.205-5 Кримінального кодексу Російської Федерації, яка згідно нової редакції може включати довічне ув`язнення.

Також посилена відповідальність за ст. 282-2 і ст. 205-1 Кримінального кодексу Російської Федерації, які застосовувалися раніше у справах щодо учасників Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі. Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин за ст. 205-5 Кримінального кодексу Російської Федерації і деяким іншим, не застосовуються строки давності і не може бути назначено покарання нижче нижчої межі покарання, передбаченого вказаними статтями.

Окрім того, позивачі ствердили, що у Федеральній службі безпеки Російської Федерації є списки людей, котрих вони планують ув`язнити. Водночас, як показує практика, людей з Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі, котрих арештовувала Федеральна служба безпеки Російської Федерації, в подальшому поміщали до в`язниці.

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивачі вказують обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі.

Позивачі посилаються на ряд публікацій у мережі Інтернет про те, що мусульман та членів Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув`язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б`ють та застосовують тортури), а саме:

- щорічний звіт Комісії США по свободі віросповідання в країнах світу, 2016 г.: Россия, 02.05.2016: http://www.refworld.org.ru/docid/5943d7264.html.

- Міжнародна Амністія (Amnesty International), Доповідь Amnesty International 2016/17: Права людини в сучасному світі, 22.02.2017: http://www.refworld.org.ru/docid/5901b0cc4.html.

- радіо Свобода, в Дагестані закрили ще одну мечеть, 06.12.2015: http://www.refworld.org.ru/docid/5614 dе2f4. html.

Також, представником позивача було надано суду публікації з правозахисного центру МЕМОРІАЛ, судову практику та інші докази, що в своїй сукупності дають підставу суду дійти висновку, що у позивачів існують об`єктивні побоювання за своє життя, свободу та здоров`я.

Позивачі та їх представник зазначають про те, що мусульман та членів Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув`язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б`ють та застосовують тортури).

Встановлені судом обставини свідчать про існування реальних загроз, з якими можуть зіштовхнутися позивачі у разі їх повернення в Російську Федерацію.

Поряд з цим, згідно відповідей на запит Головного управління Національної поліції у Львівській області (сектор Укрбюро інтерполу), станом на 19.02.2018 року серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу, ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не значаться.

Матеріалами справи підтверджується те, що Управління Служби безпеки України у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть бути визнані біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, тобто членство позивачів у політичній партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не може бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення ДМС України.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що відносно позивачів відповідачем не встановлено об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право на отримання статусу біженців або осіб, що потребують додаткового захисту.

Суд в рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 у справі № 1340/4695/18 зазначає, що приймаючи оскаржувані рішення, відповідачами належним чином не було досліджено та не проаналізовано інформацію, повідомлену позивачами в заявах про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в Російській Федерації й не спростовано можливості загрози життю позивачів, їх безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Таким чином, суд у вказаному рішенні визнав протиправним та скасував рішення Державної міграційної служби України № 287-18 від 17.08.2018 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнав протиправним та скасував рішення Державної міграційної служби України № 266-18 від 17.08.2018 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення № 287-18 від 17.08.2018; зобов`язав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації Російської Федерації ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення № 266-18 від 17.08.2018.

Проте, відповідно до рішення Державної міграційної служби України від 29.10.2019 № 370-19, № 669-19 відповідач повторно відмовив у визнанні громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Державна міграційна служба України не врахувала висновки викладені в рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 у справі № 1340/4695/18, натомість рішеннями від 29.10.2019 № 370-19, № 669-19 відповідач повторно відмовив з тих же причин у визнанні громадян Російської Федерації ОСОБА_10 , ОСОБА_11 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Аналізуючи ситуацію з дотриманням прав людини в Російській Федерації, суд дійшов висновку, що у випадку повернення позивачів до країни громадянської належності їх життю, здоров`ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в них є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні причини.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомив суд про те, що в Російській Федерації у разі повернення позивачів є загроза їхньому життю та здоров`ю, оскільки члени Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі переслідуються, а також переслідуються їхні сім`ї.

При цьому, судом не встановлено умов, які перешкоджають наданню позивачам правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачених ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

На переконання суду, відмова відповідача не відповідає міжнародним принципам, так як позивачами обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника.

До того ж, згідно позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п. 53 рішення у справі Федорченко та Лозенко проти України, суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумними сумнівом. На думку суду, жодних вагомих, чітких та узгоджених доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість спірного рішення відповідач не подав, натомість таке прийнято лише з формальних підстав.

В контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між їх суб`єктами, суд дійшов висновку, що спірні рішення ДМС України 29.10.2019 № 370-19, № 669-19 про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту не відповідають критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності (зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)), визначеним у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак порушують права та законні інтереси позивачів, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправними та скасування таких рішень.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Поряд з тим, суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог прав осіб, що звертаються до суб`єктів владних повноважень, без порушень принципу розподілу влади.

Згідно з п. 25 Постанови Пленуму ВАС України від 26.06.2011 №3 (із змінами та доповненнями) відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобовязати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності зобовязати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено те, що позивачі не є біженцями, оскільки не переслідуються за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, однак потребують додаткового захисту як особи, які були змушені залишити країну походження внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто, тривалого ув`язнення через участь у забороненій на території Російської Федерації партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі.

Зважаючи на те, що відповідач противправно прийняв рішення про відмову у визнанні громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з метою ефективного захисту прав позивачів та забезпечення реального виконання рішення суду, суд вважає за необіхне зобов`язати відповідача визнати громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

З огляду на вищевказане суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивачів.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивачі, відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України Про судовий збір, звільнені від сплати судового збору.

Керуючись статтями 242 - 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 370-19 від 29.10.2019 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 369-19 від 29.10.2019 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

4. Зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст судового рішення складено 27.02.2020.

Суддя Костецький Н.В.