Справа № 420/6757/18
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2020-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/6757/18
Головуючий в 1 інстанції: Цховребова М.Г.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді - доповідача - Стас Л.В.

суддів Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

за участю секретаря Худика С.А.,

за участю представника апелянта Білоконь Н.О.

за участю представника позивача Маркочевої Н.В.,

за участю перекладача Хамард Непа Хабібрахман,

за участю позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДМС України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , яка є громадянкою Афганістану, звернулася з позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (далі відповідач, ГУ ДМС в Одеській області), в якому просила визнати протиправним та скасувати Наказ ГУ ДМС України в Одеській області №239 від 13.12.2018 р. «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та зобов`язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В обгрунтвання позовних вимог позивач, посилаючись на положення п.1 ч.1 ст.1, п.13 ч.1 ст.1, ч.1 ст.12 Закону України «Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст. 14 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 року, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, зазначає про протиправність оскаржуваного наказу, у зв`язку з чим він підлягає скасуванню. Так, на думку позивача, приймаючи рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем не було прийнято до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, оскільки країну походження позивач покинула через переслідування з боку неурядових угрупувань у зв`язку з належністю до певної соціальної групи «працівника сфери освіти» та «жінки, які приймають участь у суспільному житті».

Крім того, в позовній заяві позивач посилалася на той факт, що на даний час в Афганістані продовжується озброєний конфлікт, через який має місце не вибіркове насилля, в тому числі відносно жінок та дівчат. Крім того, внаслідок протиправних дій неурядових угрупувань загинув її чоловік. Інформація щодо загострення ситуації, яка не приймається відповідачем, підтверджується наявною актуальною ІКП. Отже, відповідачем не було враховано, що у випадку повернення до країни громадянського походження її життю та свободі загрожує небезпека, що суперечить ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 239 від 13 грудня 2018 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області вирішити питання, щодо яких громадянка Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась з заявою № 211 від 29.11.2018 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі, ГУ ДМС в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року та прийняти нове - про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилався на те, що оскаржуване рішення прийняте у межах та на підставі повноважень, наданих відповідачу чинним законодавством України. Так, апелянт зазначає, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем було належним чином вивчено наведені нею обставини, досліджено інформацію по країні походження та не встановлено наявність умов, за яких такий статус надається.

Крім того, апелянт зазначає про те, що у позивача відсутні обґрунтовані побоювання зазнати смертної кари, тортур, нелюдського, або такого, що принижує людську гідність поводження або покарання. Отже, з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», апелянт вважає, що відмова позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірною.

Позивач, громадянка Афганістану ОСОБА_1 , своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, громадянка Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Файзабад, провінція Бадахшан за національністю таджик, віросповідання іслам сунітської течії, за професією вчитель, вдова. Позивач приїхала на територію України у жовтні 2018 року. До виїзду з країни походження мешкала в м. Кабул і м. Пулі-Хумрі, працювала директором школи.

У листопаді 2018 року позивач звернулася до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця, в обґрунтування якої посилалася на те, що не може повернутися до країни свого походження у зв`язку із побоюваннями за власне життя та життя її дітей через погрози з боку талібів стосовно її професійної діяльності у сфері освіти та стосовно належності до певної соціальної групи - «жінки, які приймають участь у суспільному житті».

За результатами розгляду особової справи заявника, Управління дійшло висновків, що громадянка Афганістану ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженців та осіб, які потребують додаткового захисту відповідно до статті 1 Закону, що оформлено висновком про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту від 13.12.2018р. (а.с.136-142 т.1).

Вказаний висновок ГУ ДМС України в Одеській області обґрунтований тим, що за результатами розгляду встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів загрози життю в країні громадянського походження. Також у висновку зазначено, що не було встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення до країни громадянської належності.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 13.12.2018р. № 239 ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 149 т.1).

Позивач отримала повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане ГУ ДМС в Одеській області №5/1-279 від 20.12.2018р. (а.с. 150-153 т.1) та вважаючи протиправними дії та наказ відповідача, звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відмовляючи позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач не дослідив всіх обставин справи, які стали підставою для звернення позивача, а Висновок не містить достатніх та переконливих обґрунтувань того, що заява позивача є очевидно необґрунтованою. Разом з цим, суд дійшов висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки це є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, а тому зобов`язав відповідача вирішити питання, щодо яких позивач звернулась до міграційного органу, з урахуванням висновків суду.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги та не вступає в обговорення та оцінку рішення суду першої інстанції, в тій частині, яка не оскаржена апелянтом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом п. п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до ч. 1 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

За правилами ч. 4 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ч. 6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, у апелянта наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання (п. 32 постанови Верховного Суду від 26.06.2018 року, справа № 808/2817/16).

З матеріалів справи вбачається, що позивач не видає себе за іншу особу, звернулася із заявою про захист в Україні вперше, що підтверджено відповідями інших територіальних органів міграційної служби (а.с.94-97 т.1).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Аналогічну правову позицію викладено в п. 23 постанови Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року по справі №826/1407/16.

Наказом МВС України № 649 від 07.09.2011р. затверджені Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила № 649).

Згідно із п. 1.1 розділу І Правил № 649 ці правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У п. 4.1 розділу IV Правил № 649 наведено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а)проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно із пп. б п.4.3 розділу IV Правил № 649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи органу міграційної служби щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в межах установленого строку приймає одне з таких рішень, зокрема про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.4.4 розділу IV Правил № 649 рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом органу міграційної служби.

Відповідно до п. 4.6 розділу IV Правил № 649, у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття орган міграційної служби надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 16), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

Так, матеріалами справи встановлено та обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, що під час прийняття оскаржуваного наказу відповідачем враховано неактуальну ІКП, а саме від: б/д; 09.12.2016 року; 06.02.2017 року; 11.06.2017 року; 11.08.2017 року; 02.02.2018 року; 21.03.2018 року;

Крім того, відповідачем не враховано іншу загальновідому інформацію про країну походження позивача та м. Кабул, зокрема від: 06.09.2018 року (https://ua.korrespondent.net/world/4008118-pid-chas-vybukhu-v-sportklubi-kabula-zahynulo-20-osib); 20.11.2018 року (https://ua.korrespondent.net/world/4034963-vybukh-u-kabuli-ponad-50-zahyblykh-80-poranenykh); 12.12.2018 року (https://ua.korrespondent.net/world/4042528-v-afhanistani-smertnyk-vrizavsia-v-konvoi-12-zhertv) тощо та врахована ІКП не відповідає ІКП від: 14.01.2019 року (https://znaj.ua/world/203018-v-kabuli-progrimiv-potuzhniy-vibuh-bagato-zagiblih-postrazhdali-diti); 20.01.2019 року (https://znaj.ua/world/204509-avtivku-gubernatora-pidirvali-nevidomi-bezlich-zagiblih-za-zhittya-poranenih-boryutsya-likari) тощо.

Також на думку колегії судів судом першої інстанції доречно звернуто увагу на тому, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 5 лютого 2019 року по справі № 420/6629/18, що набрало законної сили 26.04.2019 року:

- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 240 від 14.12.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Афганістану ОСОБА_2 ;

- зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Афганістану ОСОБА_2 дочці позивача.

Вказаним рішенням були встановлені такі обставини:

- висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.12.2018 року відносно позивача містить інформацію по країні походження позивача, але в основному позитивну. Між тим, наявна інша загальновідома інформація по країні походження позивача та м. Кабул.

Інформація ІКП від:

- 06.09.2018 року в результаті вибуху під час змагань в одному зі спортивних клубів Кабула загинули 20 осіб, ще 70 осіб отримали поранення. Вибуховий пристрій привів у дію терорист-смертник (повний текст: https://ua.korrespondent.net/world/4008118-pid-chas-vybukhu-v-sportklubi-kabula-zahynulo-20-osib);

- 20.11.2018 року під час релігійного заходу в Кабулі стався вибух, влаштований смертником. Унаслідок надзвичайної події загинуло щонайменше 50 людей, ще 80 осіб отримали поранення (повний текст: https://ua.korrespondent.net/world/4034963-vybukh-u-kabuli-ponad-50-zahyblykh-80-poranenykh);

- 12.12.2018 року у результаті вибуху замінованого авто, яке мало намір протаранити конвой сил безпеки в західному передмісті афганської столиці Кабула, загинули 12 осіб. Про це повідомив місцевий ресурс Tolo News. Серед загиблих - чотири правоохоронці і вісім цивільних осіб, в тому числі дві жінки і двоє дітей. Також повідомляється про 12 поранених. Відповідальність за теракт взяли на себе терористи з Талібану. Раніше в ході сутичок в провінції на північному заході Афганістану ОСОБА_3 загинули 23 людини. До цього бойовики руху Талібан напали на два сторожові пости афганської армії в провінції Герат - загинули 14 військових, ще 21 було захоплено в полон (повний текст: https://ua.korrespondent.net/world/4042528-v-afhanistani-smertnyk-vrizavsia-v-konvoi-12-zhertv);.

- 14.01.2019 року в столиці Афганістану Кабулі пролунав потужний вибух, в результаті якого загинули 4 людини, постраждали близько 44, включаючи 10 дітей. Згідно з повідомленням вибух стався в районі, де розташовані офіси зарубіжних громадських організацій, а також проживають іноземці. За попередніми даними, вибуховий пристрій був встановлений на вантажівці, в результаті вибуху пошкоджено декілька житлових будинків (повний текст: https://znaj.ua/world/203018-v-kabuli-progrimiv-potuzhniy-vibuh-bagato-zagiblih-postrazhdali-diti);

- 20.01.2019 року в Афганістані підклали бомбу в автомобіль губернатора провінції ОСОБА_4 . Через вибух загинуло 8 людей. Відповідальність за напад взяло на себе злочине угрупування «Талібан» (повний текст:://znaj.ua/world/204509-avtivku-gubernatora-pidirvali-nevidomi-bezlich-zagiblih-za-zhittya-poranenih-boryutsya-likari).

Згідно з ч. 1 ст. 129-1 Конституції України, прийнятою на п`ятій сесії Верховної Ради України 28 червня 1996 року, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Згідно з ч. 2 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частинами 1, 3 та 4 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Отже, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо не доведеності позивачем наявності у неї ознак , передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту». На думку суду свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні задовольняти тому, що є прийнятним вважати "можливим у розумних межах" або правдоподібним, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру. «Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо.

Оцінка побоювань позивача повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації по країні походження щодо ситуації на момент звернення із заявою за захистом. Ситуація в країні походження при визначенні наявності підстав для надання міжнародного захисту може бути доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.

Так, як вбачається з матеріалів справи, згідно з Рекомендаціями від 13 грудня 2018 року по справі № 2018OD0203 Коментарем партнера УВКБ ООН Громадської організації «Десяте квітня» щодо справи громадянки Афганістану ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є в матеріалах справи позивача, відповідно до загального висновку по справі зазначено:

- здійснивши аналіз справи 2018OD0203, можна зробити висновок, що у заявниці наявні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону. Крім того, заява не носить характер зловживання, і заявниця раніше не зверталась за міжнародним захистом на території України;

- на основі викладеного, за доцільне прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Афганістану ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На виконання ухвали суду позивачем було надано суду лист від 31.01.2019 року та його неофіційний переклад, згідно зі змістом якого, цим листом Представництво Верховного Комісара ООН у справах біженців в Києві (УВКБ) засвідчує, що громадська організація «Десяте квітня» дійсно є виконавчим партнером УВКБ ООН, що передбачено наступними угодами про партнерство: UKR01/2019//000, що діє до 31 грудня 2019 року; /2019//000, що діє до 31 грудня 2019 року.

При цьому, суд звертає увагу на тому, що жодних доводів щодо підстав неврахування Рекомендацій від 13 грудня 2018 року по справі № 2018OD0203 Коментаря партнера УВКБ ООН Громадської організації «Десяте квітня» відповідачем у висновку не наведено.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скради щодо відсутності у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через тривалий проміжок часу між прибуттям в Україну та зверненням за міжнародним захистом (тобто з 03.10.2018 року до моменту звернення - 29.11.2018 року), оскільки зазначена обставина сама по собі не може свідчити про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності. При цьому, колегія суддів зазначає про помилковість посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 16.02.2018 р. у справі № 825/608/17 та від 11.10.2018 р. у справі № 815/1892/17, оскільки у спірних правовідносинах по цих справах проміжок часу між прибуттям в Україну та зверненням за міжнародним захистом дійсно був тривалим у справі № 825/608/17 з листопада 2016 року по 09.03.2017 року, а у справі № 815/1892/17 з 12.09.2012 р. по 08.10.2013 р.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості висновку ДМС та оскаржуваного наказу, оскільки аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності, дозволяє зробити висновок, що позивачем доведено неможливість її повернення до країни громадянської належності через об`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що ГУ ДМС України в Одеській області не доведено правомірність оскаржуваного Наказу №239 від 13.12.2018 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДМС України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 27.02.2020р.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.