Справа № 183/4492/19
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2020-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 лютого 2020 року м. Дніпросправа № 183/4492/19
Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Бишевської Н.А. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Комар Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року

у справі №183/4492/19

за позовом ОСОБА_1

до Управління житлово-комунального господарства та капітального будівництва Новомосковської міської ради

про скасування наказу та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

22 липня 2019 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління житлово-комунального господарства та капітального будівництва Новомосковської міської ради в якому просив:

- скасувати наказ начальника управління житлово-комунального господарства та капітального будівництва Новомосковської міської ради № 32-к від 24.06.2019 року «Про звільнення з посади ОСОБА_1 » та поновити на посаді;

- зобов`язати відповідача провести оплату за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячного заробітку 25638 грн. 18 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю спірного наказу про звільнення позивача, оскільки перш за все заява про звільнення за власним бажанням була написана під тиском безпосереднього керівника позивача, а по-друге, позивач своєчасно направив заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 р. у справі № 183/4492/19 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління житлово-комунального господарства та капітального будівництва Новомосковської міської ради про скасування наказу та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Судом встановлено що позивачем подана заява про звільнення за власним бажанням, яка в подальшому була ним відкликана. Через деякий час позивач знову подав заяву про звільнення за власним бажанням, відповідно до якої у визначений законом час його було звільнено з займаної посади. Суд не знайшов порушень в діях відповідача щодо процедури звільнення працівника за власним бажанням. Доводи позивача щодо написання заяви під тиском судом визнано непідтвердженими належними доказами, а отже позовні вимоги визнано такими, що не підлягають задоволенню.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 р. у справі № 183/4492/19, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд не врахував, що відповідачем не дотримано строків звільнення працівника, передбачених чинним законодавством про працю та не дотримано двотижневого терміну від дня складання заяви про звільнення. Відповідно до ст. 253 ЦК України, зазначає позивач, строк, що визначений тижнями, спливає у відповідний день останнього тижня строку. Відповідним днем- середою останнього другого тижня двотижневого строку є середа 26.06.2019 року. Саме зазначена дата , як вважає заявник апеляційної скарги, є правильною і законною датою звільнення. На переконання позивача його звільнення 24.06.19 року є передчасним і таким, що не відповідає нормі трудового законодавства про звільнення за власним бажанням.

Вказана правова позиція підтверджена особисто позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Представниками відповідача доводи апеляційної скарги спростовано, надано пояснення стосовно того, що позивач особисто написав заяву про звільнення за власним бажанням, зазначив дату, з якої просив звільнити його з займаної посади. На переконання представників відповідача зазначення Левченком С.В. в заяві про звільнення дати з якої позивач просив його звільнити, не передбачало застосування двотижневого строку для вирішення питання про звільнення. Також представником відповідача зауважено, що позивач особисто отримав трудову книжку , розписався в Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, отримав остаточний розрахунок.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач уточнив, що після звільнення до відповідача з заявами про повернення на роботу, або скасування наказу, не звертався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, та зазначає:

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, ОСОБА_1 01.08.2017 року призначений на посаду начальника відділу благоустрою та екологічного забезпечення Управління житлово-комунального господарства та капітального будівництва Новомосковської міської ради.

01.03.2019 року позивач переведений на посаду начальника відділу житлово-комунального господарства, благоустрою та екологічного забезпечення.

Згідно журналу вхідних заяв працівників по управлінню ЖКГ та КБ Новомосковської міської ради 29.04.2019 року зареєстровано заяву ОСОБА_1 за № 32 про звільнення.

Відповідно до наказу Управління житлово-комунального господарства та капітального будівництва Новомосковської міської ради від 06.05.2019 року № 23-к ОСОБА_1 надано щорічну відпустку строком 41 календарний день з 13.05.2019 року по 22.06.2019 року.

27.05.2019 року до Управління житлово-комунального господарства та капітального будівництва Новомосковської міської ради надійшла заява позивача від 24.05.2019 року про відкликання заяви про звільнення, яка зареєстрована у журналі вхідних заяв працівників по управлінню ЖКГ та КБ Новомосковської міської ради за № 35.

11.06.2019 року у журналі вхідних заяв працівників по управлінню ЖКГ та КБ Новомосковської міської ради за № 41 зареєстровано заяву ОСОБА_1 про звільнення з займаної посади з 24.06.2019 року.

Наказом начальника Управління житлово-комунального господарства та капітального будівництва Новомосковської міської ради від 24.06.2019 року № 32-к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу житлово-комунального господарства, благоустрою та екологічного забезпечення з 24.06.2019 року відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України на підстави заяви від 11.06.2019 року.

Вважаючи звільнення протиправним, позивач звернувся до суду. Суд першої інстанції, розглядаючи адміністративний позов ОСОБА_1 , зазначив про відсутність підстав для його задоволення та вказав на статтю 43 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини 1 статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією із підстав припинення трудового договору є ініціатива працівника.

Відповідно до частини 1 статті 38 Кодексу законів про працю України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що по справах про звільнення за статтею 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП).

Судова колегія зауважує, що суд першої інстанції при винесенні рішення надає оцінку написанню позивачем заяви про звільнення не лише від 11.06.2019 року, а також і заяви, що була написана раніше. Суд зазначає, що питання написання позивачем декількох заяв не має відношення до розгляду питання обґрунтованості і наявності підстав для прийняття наказу № 32-К від 24.06.2019 р.

Предметом з`ясування є саме питання наявності підстав для скасування наказу № 32 К, як зазначає позивач в адміністративному позові, та поновлення останнього на посаді.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції та зазначає, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу, як свідчать матеріали справи стала заява ОСОБА_1 зареєстрована 11.06.2019 року у журналі вхідних заяв працівників по управлінню ЖКГ та КБ Новомосковської міської ради і датована 11.06.2019 року про звільнення з займаної посади з 24.06.2019 року.

Суд апеляційної інстанції встановив в судовому засіданні, що подавши заяву про звільнення за власним бажанням 11.06.2019 року, і зазначивши про звільнення з 24.06.2019 року, позивач не звертався з відповідними заявами до відповідача про відкликання своєї заяви про звільнення в період з 11.06.2019 року по 24.06.2019 року. Позивач підтвердив, що 24.06.2019 року він був запрошений до керівника в кабінет де його повідомили про звільнення і вимусили під тиском отримати трудову книжку.

Слід зазначити, що Кодекс адміністративного судочинства України, зокрема ст. 77, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, передбачених ст. 78 Кодексу. Доказів тиску, чи будь-якого впливу на позивача, останній не надає, не зазначає і не приводить.

Отримання трудової книжки, остаточного розрахунку, та відсутність будь-яких заяв від позивача після звільнення, тобто після 24.06.2019 року, спростовують твердження позивача про наявність тиску на нього з боку керівництва підприємства.

Щодо тверджень позивача та доводів апеляційної скарги стосовно обов`язкового дотримання двотижневого строку для звільнення, судова колегія зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що заявою від 11.06.19 року, написаною власноручно позивач визначився з датою звільнення і просив звільнити його за власним бажанням саме з 24.06.19 року. Суд зазначає, що діюче законодавство не передбачає обов`язкової вимоги до працедавця щодо дотримання двотижневого терміну для вирішення питання про звільнення, у випадку коли працівник зазначає про своє бажання звільнитися за власним бажанням з відповідної дати, а у роботодавця немає заперечень щодо такого звільнення. Працівник має право розірвати трудовий договір , укладений на невизначений строк , а обов`язок власника або уповноваженого ним органу задовольнити таку заяву. Підприємство не може примусити працівника продовжувати працювати в випадку якщо останній подав заяву про звільнення.

При розгляді справи судом не виявлено доказів тиску на позивача щодо написання заяви за власним бажанням від 11.06.19 року , також позивач не надав доказів того, що до 24.06.19 року він звертався з заявою про бажання продовжити трудовий договір.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що відповідач обґрунтовано, на підставі заяви позивача від 11.06.2019 року прийняв наказ № 32К від 24.06.2019 року про звільнення з посади ОСОБА_1 за власним бажанням з 24.06.2019 року, і з огляду на встановлені обставини підстав для скасування зазначеного наказу, не вбачається, так як не встановлено порушення вимог трудового законодавства по відношенню до позивача.

З урахуванням встановлених обставин, матеріалів справи, доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції прийнято вірне по суті рішення, тому підстав для застосування ст. 317 КАС України та задоволення апеляційної скарги позивача, немає.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 р. у справі № 183/4492/19 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 р. у справі № 183/4492/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в порядку та строки передбачені ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк

суддя Я.В. Семененко