Справа № 420/6028/19
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2020-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/6028/19
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Крусяна А.В.,

Яковлєва О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційні скарги Одеської міської ради та ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 5 грудня 2019р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019р. ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Одеської міської ради, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду клопотання від 31.07.2019р. (вх. №31-Ко-642/5) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку орієнтовною площею 0,10га за адресою (бажане місце розташування земельної ділянки): АДРЕСА_1 .Одеса, Малиновський район, орієнтовно межує біля будинків (земельних ділянок) за адресами: АДРЕСА_2 та 31 (вільна земельна ділянка);

- зобов`язати повторно розглянути на найближчому пленарному засіданні клопотання від 31.07.2019р. про надання вищезазначеного дозволу та прийняти відповідне рішення.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що реалізуючи своє право на отримання земельної ділянки з 2017р. більше 20 разів зверталася із клопотаннями до Одеської міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельну ділянку та з відповіді міської ради дізналася, що відповідні проекти рішень не набрали необхідної кількості голосів.

Зокрема, 31.07.2019р. позивачка звернулась із клопотанням до міськради про прийняття на сесії рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатної у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку орієнтовною площею 0,10га за адресою (бажане місце розташування земельної ділянки): м.Одеса, Малиновський район, орієнтовно межує біля будинків (земельних ділянок) за адресами: АДРЕСА_2 та 31 (вільна земельна ділянка) або відмову в наданні дозволу.

Проте, ОМР своїм листом від 13.08.2019р. повідомила її, що клопотання зареєстроване та буде розглянуто на черговій комісії ради з питань землеустрою та земельних відносин. В подальшому, ОМР своїм листом від 27.09.2019р. за №01-17/281-ДПІ повідомила позивачку, що проект рішення був внесений постійною комісією на розгляд сесії міської ради 18.09.2019р., але не набрав достатньої кількості голосів, а тому рішення не прийнято.

Позивачка вважає, що міською радою допущено неправомірну бездіяльність, так як ч.7 ст.118 ЗК України встановлює обов`язок ради за результатами розгляду клопотання прийняти одне з рішень: або надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою чи мотивовано відмовити у наданні такого дозволу, що зумовило її звернутися за судовим захистом із даним позовом.

Також позивач зазначила, що на сесії міської ради питання щодо надання деяким громадянам у тому числі і позивачу дозволу на розробку проектів землеустрою виносяться окремим проектом рішень, яке депутати ради просто не голосують.

Посилаючись на вказане просила позов задовольнити.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 5 грудня 2019р. позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Одеської міської ради щодо неприйняття за наслідками розгляду клопотання ОСОБА_1 від 31.07.2019р. (вх. № 31-Ко-642/5) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку орієнтовною площею 0,10га за адресою (бажане місце розташування земельної ділянки): АДРЕСА_3 район, орієнтовно межує біля будинків (земельних ділянок) за адресами: АДРЕСА_4 (вільна земельна ділянка) рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або відмову в наданні дозволу.

Зобов`язано Одеську міську раду повторно розглянути на найближчому пленарному засіданні клопотання ОСОБА_1 від 31.07.2019р. (вх. №31-Ко-642/5) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку орієнтовною площею 0,10га за адресою (бажане місце розташування земельної ділянки): АДРЕСА_3 район, орієнтовно межує біля будинків (земельних ділянок) за адресами: АДРЕСА_4 (вільна земельна ділянка) та прийняти відповідне рішення згідно ст.118 ЗК України.

З бюджетних асигнувань Одеської міської ради на користь позивача стягнуто судові витрати в сумі 2 000грн..

Не погоджуюсь у хваленим рішенням сторони подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі Одеська міська рада, посилаючись на порушення норм права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм права, просить рішення суду в частині розподілу судових витрат у розмірі 2 000грн. скасувати та прийняти у відповідній частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь витрати на правничу професійну допомогу адвоката, понесену у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 8 100грн..

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, Одеська міська рада посилаючись на її необґрунтованість, просить у задоволені апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, ОСОБА_1 посилаючись на її необґрунтованість, просить у задоволені апеляційної скарги Одеської міської ради відмовити.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до висновку про часткове задоволення скарг, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах Одеська міська рада протиправно не прийняла у місячний строк жодного з визначених законодавством рішень на етапі надання дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки, а тому суд зобов`язав міськраду повторно розглянути клопотання позивача та прийняти відповідне рішення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат щодо стягнення розміру судових витрат на правничу допомогу в сумі 5 600грн., суд першої інстанції вважав, що заявлений позивачкою розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг, ціною позову, який є позовом немайнового характеру, і значенням справи для сторони, та, з урахуванням задоволення позову, тому стягнув з бюджетних асигнувань міськради на користь позивача судові витрати на правничу допомогу в сумі 2 000грн..

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі щодо предмету спору, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що 31.07.2019р. ОСОБА_1 звернулась із клопотанням до Одеської міської ради (вх. №31-Ко-642/5) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку орієнтовною площею 0,10га за адресою (бажане місце розташування земельної ділянки): АДРЕСА_3 район, орієнтовно межує біля будинків (земельних ділянок) за адресами: АДРЕСА_4 (вільна земельна ділянка).

Проте, ОМР своїм листом за №Ко-127/3-мр від 13.08.2019 повідомила представника позивачки про те, що її клопотання буде розглянуто на черговій комісії міськради з питань землеустрою та земельних правовідносин.

4.09.2019р. на засіданні постійної комісії з питання землеустрою та земельних правовідносин ОМР прийнято рішення рекомендувати розглянути порушені у зверненні ОСОБА_1 питання на пленарному засіданні сесії ради та рекомендовано департаменту комунальної власності підготувати відповідний проект рішення Одеської міської ради.

В подальшому, ОМР повідомила своїм листом позивачку, що за результатами голосування вказаний проект рішення не набрав необхідної кількості голосів. Рішення з цього питання не прийнято.

Позивачка вважає, що результати голосування свідчить про допущення органом місцевого самоврядування бездіяльності, так як відносно порушеного нею в клопотанні питанні не прийнято жодного конкретного рішення.

Перевіряючи законність дій та бездіяльності органу місцевого самоврядування щодо розгляду клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, з урахуванням підстав, за якими позивач вважає їх протиправними та незаконними, судова колегія виходить з наступного.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами п."а" та "б" ч.1 ст.12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Положеннями ч.1 ст.19 ЗК України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Статтею 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Згідно з ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст.59 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

За правилами п.34 ч.1 ст.26 цього Закону, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Пунктом "г" ч.1 ст.121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах - не більше 0,10га.

Згідно ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу.

Положеннями ч.7 ст.118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі, якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст..122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Аналізуючи вищевказане, судова колегія зазначає, що орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, розглядає клопотання у місячний строк і дає у формі рішення дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає вмотивовану відмову у його наданні.

При цьому, ЗК України однозначно визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.02.2018р. у справі за №545/808/17 та від 7.02.2019р. у справі за №814/702/17.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається із матеріалів справи, що за наслідками розгляду клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельну ділянку Одеська міська рада в місячний строк з дня реєстрації клопотання відповідно рішення не прийняла, як і не прийняла 18.09.2019р. у зв`язку із ненабранням необхідної кількості голосів "за" під час голосування депутатів міської ради з даного питання.

Апеляційний суд зазначає, що ст.118 ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, та законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від цих положень.

При цьому слід зазначити, що рішення про надання або вмотивованої відмови у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою є адміністративним актом, прийняття якого є обов`язком відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про обґрунтованість позовних вимог, оскільки протиправна бездіяльність Одеської міської ради у спірних правовідносинах призвела до порушення прав позивача.

Що стосується посилань ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо розподілу судових витрат, колегія судів виходить з наступного.

У відповідності до ч.1-3 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Зазначені положення кореспондуються з європейськими стандартами, зокрема п.14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7, в якому передбачено, що, за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла, відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Приписами ч.4 ст.134 КАС України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається із матеріалів справи, що на підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом позивачка надала: договір про надання правової допомоги за №012/08 від 10.06.2019р. та замовлення №1 до нього; Рахунок №13 від 1.11.2019р. на суму 5 600грн.; Квитанцію до прибуткового касового ордеру №13 від 3.11.2019р. про сплату адвокату коштів у розмірі 5 600грн.; акт виконаних робіт №1.

Так, із вказаних документів вбачається, що сплачені 5 600грн. на правову допомогу адвоката складаються із:

- 2 600грн. за підготовку та складання позову до суду;

- 2 000грн. за підготовку та подання до суду відповіді на відзив;

- 1 000грн. (по 250грн. за 1 арк.) за підготовку та складання заяви про вирішення питання про розподіл судових витрат.

Апеляційним судом встановлено, що заявлена ціна послуг відповідає ставкам гонорару адвоката на 2019р., копія яких знаходиться з матеріалах справи (а.с.68,69).

Враховуючи, що відповідачем, в силу ч.7 ст.134 КАС України, не доведено будь-якими доказами того, що ціни на послуги адвоката є явно завищеними на ринку юридичних послуг, колегія суддів не знаходить підстав для зменшення витрат за правничу допомогу пов`язану з підготовкою та складанням позову і відповіді на відзив.

Що стосується доводів міської ради про ненадання позивачкою розрахунку почасової оплати адвоката як на підставу для відмови у відшкодуванні правничої допомоги, судова колегія вважає такі доводи безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається в активну участь адвоката у підготовки до розгляду даної справи.

Що стосується витрат у розмірі 1 000грн. за підготовку та складання заяви на 4арк. про вирішення питання про розподіл судових витрат, то судова колегія вважає їх такими, що не підлягають відшкодуванню, оскільки, на думку суду, не є неминучими та не пов`язані з правничою допомогою адвоката.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що при виготовлені даної заяви адвокатом було сформовано символи основного тексту таким чином, що призвело до збільшення сторінок Документу (змінювався шрифт, міжрядковий інтервал, відступ абзаців).

Приймаючи до уваги, що вартість заяви пропорційно залежить від кількості складених аркушів колегія суддів вважає, що зазначене може бути розцінене як зловживання.

Надаючи правову оцінку уточненому клопотанню про розподіл судових витрат, яке залишилося поза увагою суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Так, представник позивача просив додатково стягнути з відповідача 2 500грн. витрат на правничу допомогу адвоката за підготовку та складання:

- заяви про об`єднання справ в одне провадження на 3 арк. у сумі 750грн. (250грн. за 1 арк.);

- відповіді на заперечення на заяву про об`єднання справ в одне провадження на 3 арк. у сумі 750грн. (250грн. за 1 арк.);

- уточнену заяву про вирішення питання про розподіл судових витрат на 4 арк. у сумі 1 000грн. (250грн. за 1 арк.).

Судова колегія вважає, що зазначені витрати також не підлягають відшкодуванню, оскільки заява про об`єднання справ в одне провадження подана не в інтересах позивача в межах даної справи, а в інтересах адвоката.

Так, обґрунтовуючи зазначену заяву адвокат посилався на те, що також є представником іншої особи у іншій справі №420/6027/19, де в аналогічних правовідносинах відповідачем також є Одеська міськрада, тобто заяву про об`єднання справ в одне провадження подано з метою зручності участі адвоката у судовому процесі, що на думку суду не є правничою допомогою пов`язану зі справою.

В даному випадку, колегія суддів застосовує практику Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015р. у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009р. у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006р. у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004р. у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Враховуючи зазначене та критерії, з врахуванням яких визначається розмір витрат на оплату послуг адвоката, встановлені ч.5 ст.134 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в розмірі 4 600грн..

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню та прийнятті в цій частині нового судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246, 311, 315, 317 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2019р. скасувати в частині розподілу судових витрат.

Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Одеської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі у сумі 4 600грн..

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2019р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Головуючий: Ю.М.Градовський

Судді: А.В.Крусян

О.В.Яковлєв