Справа № 640/12815/19
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2020-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про закриття провадження у справі

14 лютого 2020 року м. Київ№ 640/12815/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., під час розгляду в порядку спрощеного позовного провадження адміністративної справи за позовом Приватного підприємства "Укрєвробудпроект" до Міністерства юстиції України, треті особи - Державний реєстратор Київської філії комунального підприємства Вишеньківської сільської ради "Добробут Гарант" Лебідь Тетяна Петрівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Назаренко Катерина Валеріївна, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю "Ружинський комбікормовий завод", Публічне акціонерне товариство "Чорноморський банк розвитку та реконструкцій", ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - суд) знаходиться справа №640/12815/19 (далі - справа) за позовом Приватного підприємства "Укрєвробудпроект" (далі - позивач) до Міністерства юстиції України (далі - відповідач) треті особи - Державний реєстратор Київської філії комунального підприємства Вишеньківської сільської ради "Добробут Гарант" Лебідь Тетяна Петрівна (також далі - третя особа-1) Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Назаренко Катерина Валеріївна (також далі - третя особа-2) Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - третя особа-3) Товариство з обмеженою відповідальністю "Ружинський комбікормовий завод" (далі - третя особа-4, ТОВ "Ружинський комбікормовий завод") Публічне акціонерне товариство "Чорноморський банк розвитку та реконструкцій" (далі - третя особа-5, ПАТ "ЧБРР") ОСОБА_2 (далі - третя особа-6) у якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 13.09.2018 року №2944/5 "Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень", (далі - оскаржуваний наказ);

- зобов`язати відповідача вчинити дії щодо поновлення реєстраційних дій, скасованих на підставі наказу відповідача від 13.09.2018 року №2944/5 "Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень".

Так, під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, що її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини, (далі - Суд), від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №29458/04 та №29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін "встановленим законом" у ст. 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява №7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися "судом, встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до ст. 2, п. 1 ч. 1 ст. 4, п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому, згідно з п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належали спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій. Наведене узгоджується і з положеннями ст.ст. 2, 4, 19 КАС України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Разом з тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом розгляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №802/1792/17-а.

Як вбачається із матеріалів справи, спірні правовідносини виникли у зв`язку з незгодою позивача із оскаржуваним наказом, яким, зокрема, було скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.06.2018 №№41698972, 41697853, прийняті державним реєстратором Київської філії комунального підприємства Вишеньківської сільської ради "Добробут-Гарант" Лебідь Тетяною Петрівною та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.07.2018 №41896542, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назаренко Катериною Валеріївною.

Вказані дії відповідача щодо прийняття оскаржуваного наказу зачіпають право позивача, як власника об`єкта нерухомого майна, зокрема, майнового комплексу, розташований за адресою : Житомирська область , Ружинський район, с. Білилівка, вул. Першотравнева, 1, який згідно витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №143438496 належить позивачу.

З аналізу вищезазначеного, можна дійти висновку, що позовні вимоги в цій справі є похідними при вирішенні судом питання щодо правомірності набуття права власності на спірне майно і можуть впливати на майнові права та інтереси позивача та третіх осіб. Тобто предметом спору у цій справі є визнання права власності на нерухоме майно, оскільки зазначені позовні вимоги приводять до вирішення питання про право власності на це нерухоме майно.

Отже, спірні правовідносини у справі пов`язані з необхідністю захисту права на об`єкт нерухомого майна, тобто права цивільного, тому позов у справі не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

З наведеного можна зробити висновок про те, що правовідносини, що склалися між сторонами, є цивільно-правовими та не можуть бути предметом спору в адміністративному процесі, оскільки в цьому випадку є спір про право цивільне, а саме про визнання прав, свобод та інтересів, що виникають із майнових відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Юрисдикція цивільних справ визначена статтею 19 ЦПК, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

У справі, що розглядається, позовні вимоги спрямовані на захист порушеного, на думку позивача, права власності на спірний об`єкт нерухомого майна внаслідок реєстрації цього нерухомого майна іншою особою.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Таким чином, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на об`єкт нерухомого майна, то спір стосується цивільного права і за суб`єктним складом сторін має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Зазначена вище правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постанові від 29 травня 2019 року у справі 826/9341/17, під час розгляду спорів у подібних правовідносинах.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №810/3711/18.

За таких обставин, враховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад цього спору, суд прийшов до висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватись за нормами ЦПК України.

При цьому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, в редакцій станом нас прийняття даного судового рішення, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи вищезазначене у сукупності, а також оцінивши докази, які містяться у матеріалах справи, суд прийшов до висновку наявність підстав для закриття провадження у справі.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 238, 239, 241-243, 248, 256 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження в адміністративній справі №640/12815/19 за позовом Приватного підприємства "Укрєвробудпроект" до Міністерства юстиції України, треті особи - Державний реєстратор Київської філії комунального підприємства Вишеньківської сільської ради "Добробут Гарант" Лебідь Тетяна Петрівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Назаренко Катерина Валеріївна, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю "Ружинський комбікормовий завод", Публічне акціонерне товариство "Чорноморський банк розвитку та реконструкцій", ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії.

2. Роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до суду цивільної юрисдикції.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко