Справа № 120/4330/19-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2020-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 лютого 2020 р. Справа № 120/4330/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дончика Віталія Володимировича, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькі області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу

в с т а н о в и в :

23.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що 21.12.2019 року державним виконавцем Ямпільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області на його електронну адресу направлено копії вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-28551-02 від 11.05.2019 року та №Ф-28551-02 від 09.08.2019 року, згідно яких Головним управлінням ДФС у Вінницькій області, відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування нараховано недоїмку, яка станом на 19.07.2019 року становила 24491,85 грн. Крім того, згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-28551-02 від 09 серпня 2019 року недоїмка станом на 17.10.2019 року становить 2754,18 грн.

Позивач вважає вимоги про сплату боргу безпідставними та необґрунтованими, оскільки завжди працював найманим працівником, фізичною особою - підприємцем не реєструвався та підприємницькою діяльністю не займався, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду, в якому просив:

- зупинити виконавче провадження №60078770, відкрите головним державним виконавцем Ямпільського районного відділу державної виконавчої служби Готовного територіального управління юстиції у Вінницькій області Колесниченко І.О. відносно позивача до розгляду даної адміністративної справи по суті;

- визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Вінницькій області №Ф-28551-02 від 11.05.2019 року та №Ф-28551-02 від 09.08.2019 року на загальну суму 27246,03 грн.

Ухвалою суду від 28.12.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

17.01.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує щодо задоволення позову. Зокрема вказав, що згідно з ІС Податковий блок ОСОБА_1 перебував на податковому обліку в Ямпільській ДПІ Могилів-Подільського управління ГУ ДПС у Вінницькій області як платник податків за основним місцем обліку. Як фізична особа-підприємець взятий на податковий облік 15.02.2012 р. за №10571 на підставі відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Дата державної реєстрації - 13.02.2012 р., орган державної реєстрації - Ямпільська районна державна адміністрація, номер державної реєстрації - №0002794.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 02.12.2019 р. проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням.

Станом на 16.01.2020 року позивач перебуває на податковому обліку як фізична особа, яка отримувала доходи від підприємницької діяльності в стані припинено, але не знято з обліку.

За даними інформаційної системи органів ДПС станом на 31.07.2019 року загальна заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску становить 27246,03 грн., яка виникла внаслідок несплати поточних нарахувань: недоїмка: 27185,39 грн.; штрафи: 46,09 грн.; пеня: 14,55 грн.

Після виявлення контролюючим органом своєчасно несплачених сум єдиного внеску в порядку та в строки, передбачені розділом VI Інструкції №449, позивачу направлені вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-28551-02 від 11.05.2019 року та №Ф-28551-02 від 09.08.2019 року.

Вказали, що фізичні особи - підприємці, які є одночасно найманими працівниками (застрахованими особами), не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичної особи - підприємця. Сплата єдиного внеску у такому разі не здійснюється подвійно, адже за фізичну особу - підприємця, яка працює найманим працівником у юридичної/фізичної особи, єдиний внесок сплачує роботодавець за рахунок власних коштів.

Застрахованою особою в розумінні положень Закону № 2464 є фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок. Отже, закон допускає одночасну сплату єдиного внеску як самим застрахованим, так і страхувальником.

Відтак та обставина, що позивач був зареєстрований як фізична особа- підприємець та паралельно перебував у трудових відносинах та отримував заробітну плату не впливає на правомірність нарахування йому єдиного внеску як фізичній особі-підприємцю та не звільняє від обов`язку зі сплати такого внеску у встановлених законом порядку та розмірі.

Отже, вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-28551-02 від 11.05.2019 року та №Ф-28551-02 від 09.08.2019 року є правомірними.

Враховуючи вищевикладене, просили в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

18.02.2020 року на адресу суду надійшло клопотання позивача про повернення надміру сплаченого судового збору.

Ухвалою суду від 26.02.2020 року у задоволенні клопотання позивача про повернення надміру сплаченого судового збору відмовлено.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступні фактичні обставини.

ОСОБА_1 зареєстрований Ямпільською районною державною адміністрацією як фізична особа - підприємець 13.02.2012 та взятий на податковий облік 15.02.2012 року, що підтверджується витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до інформації інтегрованої картки платника податків (внесків) за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування) за період з 20.01.2014 року по 31.07.2019 року позивачу загальним підсумком обліковано заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 27246,03 грн.

На підставі цих облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів відповідачем сформовані вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-28551-02 від 11.05.2019 року в сумі 24491,85 грн. та № Ф-28551-02 від 09.08.2019 року в сумі 2754,18 грн.

25.10.2019 Головним державним виконавцем Ямпільського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницькій області на підставі вимоги № Ф-28551-02 від 15.05.2019 прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника № 60078770.

25.10.2019 року Ямпільський районний відділ державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницькій області надіслав за місцем роботи позивача постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника № 60078770.

02.12.2019 позивачем припинено підприємницьку діяльність за власним рішенням, про що, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, внесено запис №6002794.

Не погоджуючись із вимогами про сплату боргу (недоїмки), позивач звернувся з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, врегульовані Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації фізичних осіб підприємців визначені Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" (далі Закон № 755-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 755-IV державна реєстрація базується на таких основних принципах: 1) обов`язковості державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі; 2) публічності державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі та документів, що стали підставою для її проведення; 3) врегулювання відносин, пов`язаних з державною реєстрацією, та особливостей державної реєстрації виключно цим Законом; 4) державної реєстрації за заявницьким принципом; 5) єдності методології державної реєстрації; 6) об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Єдиному державному реєстрі; 7) внесення відомостей до Єдиного державного реєстру виключно на підставі та відповідно до цього Закону; 8) відкритості та доступності відомостей Єдиного державного реєстру.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону № 755-IV Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Як вже встановлено судом, позивач зареєстрований як фізична особа - підприємець 13.02.2012 року та взятий на облік як платник податків з 15.02.2012 року. Запис про припинення підприємницької діяльності внесено до Єдиного державного реєстру 02.12.2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону від 15.05.2003 № 755-IV, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Таким чином, на момент розгляду цієї адміністративної справи, суд не має підстав ставити під сумнів достовірність зазначених відомостей про статус позивача як фізичної особи - підприємця у період із 13.02.2012 по 02.12.2019, оскільки джерелом таких відомостей є дані Єдиного державного реєстру.

У відповідності до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

З огляду на те, що позивач не оскаржує питання реєстраційних дій, щодо реєстрації його як суб`єкта підприємницької діяльності, враховуючи наявний запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про його реєстрацію в період з 13.02.2019 р. по 02.12.2019 р. суб`єктом підприємницької діяльності, його доводи про нерозповсюдження на позивача норм Закону України №2464, є безпідставними.

Одночасно, надаючи оцінку правовим підставам для прийняття вимог про сплату боргу (недоїмки) № Ф-28551-02 від 11.05.2019 року та № Ф-28551-02 від 09.08.2019 року, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивач у період з 23.07.2014 року по 27.04.2015 року та з 03.12.2018 року є найманим робітником, що підтверджується записами в трудовій книжці серії АВ №653490 від 23.07.2014 року.

Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону від 08.07.2010 № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Під застрахованою особою розуміють фізичну особу, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону від 08.07.2010 № 2464-VI).

За змістом ст. 2 Закону від 08.07.2010 № 2464-VI визначено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб-підприємців, у тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

В силу пункту 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно абзацу 3 часини 8 статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до пункту 1 та 3 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорам;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.

Однак, системний аналіз наведених норм Закону № 2464-VI свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично діяльності не здійснюють, не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Однак, у постанові від 04.12.2019 по справі № 440/2149/19 (провадження № К/9901/28514/19) Верховним Судом сформульовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа - підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, на думку суду касаційної інстанції, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В той же час, із Індивідуальних відомостей про застрахованих осіб Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5 судом встановлено, що у період лютий - червень 2012 року за позивача, як найманого робітника, роботодавцем сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у загальному розмірі 6562 грн.

У період лютий, квітень - липень та грудень 2013 року за позивача, як найманого робітника, роботодавцем сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у загальному розмірі 14315,39 грн.

У період січень - травень, липень - грудень 2014 року за позивача, як найманого робітника, роботодавцем сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у загальному розмірі 14400,39 грн.

У період січень - квітень 2015 року за позивача, як найманого робітника, роботодавцем сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у загальному розмірі 6497,18 грн.

У грудні 2018 року за позивача, як найманого робітника, роботодавцем сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 1940 грн.

У період січень - квітень, червень - вересень 2019 року за позивача, як найманого робітника, роботодавцем сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у загальному розмірі 34900 грн.

Водночас, як встановлено судом, на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів відповідачем прийняті вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-28551-02 від 11.05.2019 року та № Ф-28551-02 від 09.08.2019 року, згідно яких, за позивачем рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску на суму 27246,03 грн., за період з 20.01.2014 року по 31.07.2019 року.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що періоди за які сплачувався, за позивача, як найманого працівника, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування роботодавцями, охоплюються періодами нарахування позивачу боргу зі сплати єдиного внеску, в той же час виокремити нараховану суму боргу у період коли позивач не перебував у трудових відносинах, та яка не буде суперечити меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску, за відсутності обґрунтованого розрахунку, із відображенням періодів нарахування такої заборгованості, на переконання суду неможливо.

Також слід вказати, що відповідачем не надано доказів фактичного здійснення позивачем підприємницької діяльності як і доказів отримання доходу від такої діяльності, що обумовлювало б виникнення підстав для сплати ним внеску у розмірі більшому, аніж розмір мінімального страхового внеску у період працевлаштування позивачем. Відтак, покладення оскаржуваними вимогами на позивача обов`язку із сплати єдиного соціального внеску за спірний період спричинить подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого Державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічного висновку про застосування норм Закону № 2464-VI дійшов Верховний Суд у постановах від 27.11.2019 (справа № 160/3114/19), від 04.12.2019 (справа № 440/2149/19) та від 23.01.2020 (справа № 480/4656/18).

Крім цього, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась щодо застосування правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява № 39766/05), "Щокін проти України" (заяви N 23759/03 та N 37943/06), які відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Враховуючи встановлені обставини та надану їм правову оцінку, суд дійшов висновку, що вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-28551-02 від 11.05.2019 року та № Ф-28551-02 від 09.08.2019 року, є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо вимоги позивача про зупинення виконавче провадження №60078770 до розгляду даної адміністративної справи, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Стаття 34 Закону України "Про виконавче провадження" встановлює вичерпний перелік підстав за яких державний виконавець зобов`язаний зупинити виконавче провадження.

Таким чином, за наявності однієї з передбачених ч.1 ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження" підстав, державний виконавець зупиняє виконавче провадження.

В своєму позові, ОСОБА_1 не зазначає про існування підстав, визначених ч.1 ст.34 Закону України "Про виконавче провадження", не вказує про протиправну бездіяльність державного виконавця в межах виконавчих дій по примусовому виконанню оскаржуваних податкових вимог про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ, предмет та підстава позову не охоплюють зміст вказаного виконавчого провадження, а відтак позовні вимоги в частині зупинення виконавчого провадження №60078770 є безпідставними та не обґрунтованим, та такими, що не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Частиною першою статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-28551-02 від 11.05.2019 року та №Ф-28551-02 від 09.08.2019 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м.Вінниця, ).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП);

Відповідач: Головне управління ДПС у Вінницькій області (вул.Хмельницьке шосе, 7, м.Вінниця, ).

Рішення у повному обсязі виготовлене 26.02.2020 року.

Суддя Дончик Віталій Володимирович