Справа № 420/8032/19
Суддя: Токмілова Л.М.
Дата ухвалення: 2020-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8032/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №238 від 12.12.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог, позивачі зазначають, що у листопаді 2019 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (ГУ ДМС України в Одеській області - далі) із заявами про звернення за захистом в Україні. 18.12.2019 р. позивачі отримали Повідомлення №5/1-431 та №5/1-432 від 12.12.2019 р. про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу №238 від 12.12.2019 р. у відповідності з яким на підставі п.6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту позивачам відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачі вважають Наказ Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області №238 від 12.12.2019 року необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи, зокрема, без належного дослідження інформації по країні походження.

Ухвалою суду від 28.12.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

22.01.2020 року за вхідним № 2895/20 до суду від представника ГУ ДМС України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву.

Відповідач, в обґрунтування своєї позиції, зазначає, що ГУ ДМС України в Одеській області не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті та протоколах співбесід про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивачі не мають обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

На думку відповідача, перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачам додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України cуд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Згідно статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

ОСОБА_2 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в провінції Нангархар, м.Джалалабад, Афганістан, за національністю - пуштунка, рідна мова пушту, сповідує іслам. Має неповнолітню доньку -

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , афганець, пуштун, сповідує іслам, рідна мова пушту, також володіє англійською, дарі, урду; дружина ОСОБА_2 , донька

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 24.11.2017 ІНФОРМАЦІЯ_3 . вибули з Афганістану літаком до Росії, 22.05.2018 р. прибули до м. Луганськ (Україна), як зазначають позивачі пішки та машиною, нелегально перетнули кордон. Позивачі були виявлені та затримані прикордонним нарядом від відділу прикордонної служби «Мілове» м. Банних 22.05.18 р. на напрямку с. Кас`янівка (РФ) - с. Олексіївка (Україна) в районі інформаційного покажчика № 555/2 після здійснення незаконного перетинання державного кордону України поза встановленими пунктами пропуску з Російської Федерації в Україну у складі групи осіб.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 24.05.2018 р. по справі №431/2563/18 задоволено адміністративний позов Луганського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України до ОСОБА_5 . Примусово видворено з України громадянку Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Громадянку Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з метою забезпечення її ідентифікації та примусового видворення з території України поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні строком на 6 (шість) місяців, починаючи з часу фактичного затримання, а саме з 07 год. 40 хв. 22.05.2018 року.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 24.05.2018 по справі №431/2549/18 задоволено адміністративний позов Луганського прикордонного загону до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_6 .

Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з метою забезпечення його ідентифікації та примусового видворення з території України, поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на строк 6 місяців, починаючи з часу фактичного затримання з 07 год. 40 хв. 22.05.2018 року.

26.07.2018 р. ОСОБА_2 вперше, разом із своїм чоловіком, ОСОБА_7 , звернулась до Управління ДМС України в Чернігівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням управління ДМС України в Чернігівській області від 15.08.2018 № 66 позивачам відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 оскаржили до ДМС України.

За результатом розгляду скарг, Державною міграційною службою України 19.10.2018 р. прийнято рішення №86-18 та №87-18 про відхилення скарг на рішення Управління ДМС України в Чернігівській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оскаржили рішення ДМС України в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 р. по справі №420/5843/18 відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до УДМС України в Чернігівській області, ДМС України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивачами подано апеляційну скаргу.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.09.2019 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 р. по справі № 420/5843/18 - без змін.

Не погоджуючись з рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій позивачами подано касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 25.10.2019 р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

25.11.2019 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повторно звернулися з заявами про надання міжнародного захисту до ГУ ДМС України в Одеській області.

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 12.12.2019 року №238 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Афганістану Шахаб ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та її неповнолітній донці ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 12.12.2019 року №238 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5

18.12.2019 р. ОСОБА_2 отримала Повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області №5/1-432 та №5/1-432 від 12.12.2019 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу №238 від 12.12.2019 р.

18.12.2019 р. ОСОБА_1 отримав Повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області №5/1-431 та від 12.12.2019 р.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивачів та вказує на те, що дане звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлене лише потребою у легалізації на території України.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується з постановою Верховного Суду по справі К/9901/2164/17 (№ 820/1502/17) від 14.03.2018 року, якою касаційну скаргу ДМС задоволено, а рішення першої та апеляційної інстанції скасовано.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 по справі №420/5843/18 встановлено:

«Враховуючи, що позивачі 22.05.2018 року прибули до України нелегально перетнувши кордон в м. Луганськ, а звернулись за захистом лише 26.07.2018 року, суд приходить до висновку, що значна тривалість проміжків часу між закінченням строку перебування на території України та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань».

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Повторне звернення, позивачі мотивували новими обставинами, які на їх думку унеможливлюють їх повернення до країни громадянської належності.

З заявами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про надання міжнародного захисту в Україні звернулись 25.11.2019 року.

У заяві ОСОБА_2 від 25.11.2019 р. стосовно причин повторного звернення, повідомила про відсутність прав у жінок у Республіці Афганістан, побоювання за життя та здоров`я у зв`язку з погрозами з боку представників терористичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_6 ». (т. 4. а/с. 70-71).

ОСОБА_1 у своїй заяві від 25.11.2019 р. стосовно причин повторного звернення, повідомив, що на Батьківщині його батько був офіцером поліції та помер під час нападу на автомобіль представниками терористичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_6 », після смерті батька, на адресу його проживання надходили відповідні листи від талібів з погрозами покарати позивача та членів його родини, у разі відмови співпрацювати (т.3 а/с. 148-149).

З аналізу матеріалів особової справи ОСОБА_1 вбачається наступне.

Позивач не зазнавав переслідування за ознаками громадянства, національності, етнічної належності або віросповідання (арк. 7 співбесіди від 12.12.2019), позивач не був членом жодних політичних, громадських чи інших організацій в країні громадянської належності (арк. 5-6 співбесіди від 12.12.2019), переслідувань з боку діючої влади Афганістану не зазнавав (арк. 6-7 співбесіди від 12.12.2019).

Протоколом співбесіди від 12.12.2019 р. встановлено, що особі не загрожуватиме смертна кара, тортури або нелюдське поводження чи покарання в разі повернення на Батьківщину.

Інформація стосовно батька позивача, яка могла б стати підставою для можливих переслідувань у випадку повернення на Батьківщину, вважається необґрунтованою, оскільки, під час співбесіди від 12.12.2019 р. позивач зазначив, що із всіх листів з погрозами, які надходили до його будинку залишився тільки один, так як всі інші знищив батько, попри це, позивач не зміг назвати ні період коли листи були надіслані, ні їх кількість.

Суд зазначає, що під час першого звернення від 26.07.2018 р. позивач вже вказував про дану підставу.

Так, колегією суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у постанові від 17.09.2019 р. по справі № 420/5843/18 встановлено:

«… позивачі залишили країну громадянського походження через побоювання стати жертвами переслідування з підстав того, що близький родич (батько позивача) за життя отримував листи з погрозами.

Проте, позивачі так і близькі їх родичі ніколи не перебували в жодних політичних, релігійних, військових, етнічних, громадських організаціях, їх доручення не виконували, в акціях участі не брали, доказів на спростування зазначеного до суду не надали. Також, ні позивачі ні їх родичі ніколи не були причетні до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, що пов`язані з расовою, національною, релігійною приналежністю, політичними поглядами тощо.

До суду позивачами не надано жодних доказів та документів, які б підтверджували факти переслідування або погрози переслідування».

При цьому, суд акцентує увагу, що батько заявника загинув в 2011 році, а виїзд позивача та його сім`ї з країни громадянської належності відбувся лише в 2017 році, тобто проживаючи на Батьківщині позивачу та його родині нічого не загрожувало.

Матеріалами особової справи встановлено, що родина позивача (матір, брати і 7 сестер родина дружини шукача захисту) наразі проживають на території Афганістану, інформація стосовно їх переслідувань відсутня. Позивач спілкується з родиною за допомогою мережі Інтернет.

З аналізу матеріалів особової справи ОСОБА_2 вбачається наступне.

За матеріалами особової справи встановлено, що шукач захисту не зазнавала переслідування за ознаками громадянства, національності, етнічної належності або віросповідання (арк. 6 співбесіди від 12.12.2019), позивач не була членом жодних політичних, громадських чи інших організацій в країні громадянської належності (арк. 5 співбесіди від 12.12.2019), не зазнавала переслідувань з боку діючої влади Афганістану (арк. 6 співбесіди від 12.12.2019).

Протоколом співбесіди встановлено, що позивачці не загрожуватиме смертна кара, тортури або нелюдське поводження чи покарання (арк. 7 співбесіди від 12.12.2019), під час проживання в Афганістані її основоположні права та свободи не порушувалися.

В ході проведеної співбесіди інформація стосовно батька чоловіка позивачки не розглядається в якості причин виїзду особи на територію України так як батько чоловіка шукача захисту загинув в 2011 році, а виїзд заявниці та її сім`ї відбувся лише в 2017 році, крім того шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено 29.04.2016 р., тобто ОСОБА_2 взагалі не має ніякого відношення до обставин, які сталися у 2011 році у родині її чоловіка.

Окрім того, родичі ОСОБА_2 (батько, матір, четверо братів та сестер) проживають в Афганістані.

Після від`їзду з ОСОБА_10 ОСОБА_2 , її чоловіка ОСОБА_1 та їх неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , у близьких родичів позивачки проблем не виникало. Спілкування позивачки з родиною, яка проживає у Афганістані відбувається за допомогою мережі Інтернет.

Пункт 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частина 1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частина 1 статті 8 «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Так, ОСОБА_1 25.11.2019 року документовано довідкою про звернення за захистом в Україні, дійсна до 25.12.2019 року, 24.12.2019 року термін дії довідки було продовжено.

25.11.2019 ОСОБА_2 , документовано довідкою про звернення за захистом в Україні, дійсна до 25.12.2019 року, 24.12.2019 року термін дії довідки було продовжено.

Термін «біженець» означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань (підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року (далі - Конвенція).

Частина 1 статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами (далі - Директива): обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

З матеріалів особової справи позивачів спостерігаються суттєві розбіжності в твердженнях, що, в свою чергу, істотно знижує рівень довіри та свідчить про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

За матеріалами особової справи не спостерігається фактів реального переслідування позивачів в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Під час повторного звернення із відповідним клопотанням до ГУ ДМС України в Одеській області позивачі не навели нових обставин та не надали жодних документальних доказів вищезазначеного.

В протоколі співбесіди від 12.12.2019 року ОСОБА_1 на питання «Чи можете Ви довести що буде загроза Вашому життю на території Афганістану?» зазначено, що відео в мережі Інтернет підтверджує, що на території Афганістану відбуваються вибухи, викрадення, що свідчить про небезпечність перебування на зазначеній території.

Крім того, на питання «З якою метою Ви звертаєтесь до управління?», ОСОБА_1 повідомив задля документування, захисту та щоб не було проблем з охоронними органами. Позивач хоче мати такі самі права як у громадян України (арк. 11-12 співбесіди від 12.12.2019).

ОСОБА_2 в протоколі співбесіди від 12.12.2019 року на питання «Вам погрожували особисто хтось під час проживання в Афганістані?» повідомила, що особисто їй ніхто не погрожував.

На питання «З якою метою Ви звертаєтесь до управління?», позивач повідомила, що звертається задля отримання захисту, далі мовою оригіналу «ми не можемо повернутися на Батьківщину, коли згадую те, що бачила, то навіть спати не можу» (арк. 9-10 співбесіди від 12.12.2019)

Тобто, зазначене ще раз підтверджує відсутність обґрунтованості побоювань загрози життю, оскільки не доведено існування умов для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Суд зазначає, що побоювання позивачів стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, посилання позивачів на ситуацію в країні походження та на адресу веб-сайтів, на яких розміщено відповідні відомості, носять загально інформаційний характер та не підтверджують побоювання позивачів повертатися в країну своєї громадянської належності, а отже не можуть бути прийняті до уваги

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 06.03.2019 по справі № 826/14576/16, постанові від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, постанові від 04.03.2019 по справі № 815/2505/17.

Відтак, дослідивши матеріали особових справ ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд доходить висновку, що інформація надана позивачами має розбіжності, крім того, відсутні підтвердження щодо реальних погроз та переслідування їх родини, відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, тільки за наявності яких особі може бути надано статус біженця, проте в даному випадку вказані підстави відсутні, позивачем не доведені твердження щодо реального переслідування.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин (Постанова Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі №816/591/15-а, провадження №К/9901/4844/18).

Частиною 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частина 6 статті 8 «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Позивачами не надано жодних доказів та фактів здійснення над ними фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлює існування на території країни походження.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням зазначеного, наказ №238 від 12.12.2019 р. прийнятий Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області є правомірним, прийнятим в межах дискреційних повноважень з урахуванням усіх фактичних обставин справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» встановлено, що Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» і практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні по справі «ABUHMAID v. UKRAINE» (заява №31183/13) від 12.01.17 р., вказав, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. «Osman v. Denmark», § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання (див. «Aristimuno Mendizabal v. France», §§ 65-66, 17 січня 2006), п. 121,://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-170285.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень надав до суду достатні та беззаперечні докази, навів належні доводи, що підтверджують відсутність з його боку порушення чинного законодавства, в той час як доводи позивачів не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає відмові у задоволенні.

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 5 Закон України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв`язку з чим, судовий збір з позивача не стягується.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 12, 77, 90, 205, 242-246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295, 297 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Суддя Л.М. Токмілова

.