Справа № 815/2142/15
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2020-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 лютого 2020 року

Київ

справа №815/2142/15

адміністративне провадження №К/9901/26956/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А.,

суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,

здійснивши попередній розгляд касаційної скарги Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2015 року (головуючий суддя - Токмілова Л.М.)

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року (колегія суддів: головуючий суддя - Коваль М.П., судді - Запорожан Д.В., Шеметенко Л.П.)

у справі №815/2142/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Готель Лондонський"

до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Готель Лондонський" (далі - Товариство, ТОВ "Готель Лондонський", позивач, платник) звернулося до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення.

В обґрунтування позовних вимог Товариство зазначило про правильність визначення своїх податкових зобов`язань та правомірність віднесення до складу податкового кредиту за травень 2012 року суми ПДВ у розмірі 1 202 414, 13 грн згідно податкової накладної від 09.11.2011 №3 випсаної Управлінням обласної ради майнових відносин, та відповідно протиправність висновків контролюючого органу про незаконність нарахування Товариством від`ємного знаення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту за травень 2012 року.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року, адміністартивний позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області № від 07.11.2015.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій зазначили про правомірність формування платником податкового кредиту з податку на додану вартість у травні 2012 року.

Не погодившись з зазначеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, відповідач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає про завищення позивачем суми від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту в декларації з травень 2012 року на суму 1 202 414 грн.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача.

Від позивача відзиву на касаційну скаргу не надійшло, що не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 4 частини першої Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року) передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 лютого 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду в порядку, передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 03.10.2017).

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період з 03.10.2014 по 16.10.2014 посадовими особами відповідача проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування позивачем від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту, відображеної у податковій декларації з ПДВ, поданій за травень 2012 року вх.№ від 19.06.2012.

За результатами перевірки складено акт від 23.10.2014 №5950/15-53-15-514/37549040 (далі - Акт перевірки, а.с.10-19).

На підставі Акта перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 07.11.2014 №, яким позивачу зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 1 202 414 грн за декларацією від 19.06.2012 за травень 2012 року (а.с.8).

Контролюючий орган зазначає, що станом на 09.11.2011 у постачальника не було правових підстав для формування та виписки податкової накладної від 09.11.2011 №3, оскільки не настала одна з подій, визначених положеннями п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України, що дає право на формування податкового кредиту.

Надаючи правову оцінку викладеним вище обставинам, колегія суддів виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Податковим кодексом України (далі - ПК України) в редакції, що була чинною на момент їх виникнення.

Згідно з вимогами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пп.14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з пп. 16.1.3 п. 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Пунктом 198.2 ст. 198 ПК України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п.п. 200.1-200.3 статті 200 ПК України встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Таким чином, господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які мають відображати реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Таким чином, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Отже, наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, (тут і далі у редакції чинній на час вирішення спору), обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12 жовтня 2011 року між позивачем (Покупець) та Управлінням обласної ради з майнових відносин (Продавець) укладено договір купівлі-продажу майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ та міст області шляхом продажу на аукціоні, за умовами якого продавець зобов`язується передати у власність Покупцю нежилу будівлю, загальною площею 2 458, 5 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, Приморський бульвар, 12 та в цілому складається з однієї нежилої будівлі під літерами "АА1А2АЗ", а Покупець зобов`язується прийняти об`єкт приватизацї і сплатити за нього ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі.

Спірна сума від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту декларації за травень 2012 року сформована позивачем на підставі податкової накладної від 09.11.2011 року №3 (а.с. 28), виписаної Управлінням обласної ради з майнових відносин згідно вказаного вище договору купівлі - продажу від 12.10.2011 (а.с.23-27).

Так, судами попередніх нстанцій встановлено, що оплата повної вартості об`єкта приватизації здійснювалось позивачем в кілька етапів: 23.09.2011 платіжним дорученням №48, яким Товариство для участі в аукціоні перераховало на рахунок Продавця 2 183 763, 00 грн. Також 09.11.2011 позивач перерахував на рахунок продавця 9 290 404,00 грн, а 09.12.2011 згідно платіжного доручення №87 на рахунок Продавця перераховано 8 195 833, 00 грн (а.с. 29, 132).

Передача придбаного об`єкту нерухомості відбулась 12.12.2011, що підтверджується відповідним Актом прийому-передачі (а.с. 99).

22.12.2011 Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» проведено державну реєстрацію права власності Товариства на нежилу будівлю за адресою: бульвар Приморський , будинок 12 , м . Одеса , Одеська область, про що внесено відповідний запис №3151 в книзі 110неж-10 (а.с. 100).

Таким чином, остаточно право власності на приватизоване нерухоме майно (нежилу будівлю за адресою: бульвар Приморський, будинок 12, м. Одеса ) позивач набув 22.12.2011.

Враховуючи, що реальність виконання умов вказаного вище договору купівлі-продажу не заперечується відповідачем та підтверджується наявними в матеріалах прави доказами, а податковий кредит з податку на додану вартість з операції придбання зазначеного майна позивачем сформовано у травні 2012 року, тобто після набуття права власності на майно в установленому законом порядку (22.12.2011), Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про правомірність формування Товариством податкового кредиту та протиравність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення контролюючого органу.

Касаційна скарга дублює зміст апеляційної скарги та не містить жодних конкретних доводів незаконності рішень судів попередніх інстанцій.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та здійснивши системний аналіз долучених до справи доказів, проаналізувавши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. А. Гончарова

Судді І. Я. Олендер

Р. Ф. Ханова