Справа № 280/5806/19
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2020-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
17 лютого 2020 року Справа № 280/5806/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лазаренка М.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій та стягнення добових за час перебування у відрядженні, -

ВСТАНОВИВ:

25.11.2019 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати дії відповідача протиправними;

- стягнути з відповідача на користь позивача суму добових за час перебування у відрядженні в розмірі 2400,00 грн.

Ухвалою суду від 29.11.2019 вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 18.12.2019 року позивачем надано документи на виконання вимог ухвали суду.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що він є прапорщиком за контрактом у Військовій частині НОМЕР_2 Міністерства оборони України та перебуває на посаді головного старшини цієї частини. Зазначає, що протягом 2014 року декілька разів перебував у службових відрядженнях. Проте, Військовою частиною НОМЕР_2 не виплачені кошти за службові відрядженні у розмірі 2400,00 грн. Вважає такі дії відповідача протиправними та просить задовольнити заявлені позовні вимоги.

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.№2773 від 17.01.2020), в якому останній просить залишити позовну заяву без розгляду, у зв`язку з пропущенням позивачем встановленого строку звернення до адміністративного суду.

Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі на посаді головного старшини у Військовій частині НОМЕР_2 .

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 протягом 2014 року неодноразового перебував у відрядження в межах України, зокрема:

- згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 14.03.2014 № 83 позивач був відряджений у м. Дніпропетровськ, ас «Кайдакі» на 30 днів з 14.03.2014 по 12.04.2014 з метою чергування. Відрядження було продовжено по 07.05.2014 наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 14.04.2014 №83. Підставою видачі такого наказу стало розпорядження начальника штабу командування повітряних сил від 14.03.2014 року 350/130/863/41-45. Вищезазначена інформація підтверджується доданим до заяви посвідченням про відрядження та звітом про використання коштів.

- згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 07.05.2014 № 104 позивач був відряджений у м. Дніпропетровськ, військову частину НОМЕР_4 на 30 днів з 07.05.2014 по 05.06.2014 з метою здачі палива. Підставою видачі такого наказу стало телеграма начальника штабу і командування повітряних сил від 14.03.2014 року 350/130/863/41-45 Вищезазначена інформація підтверджується доданим до заяви посвідченням про відрядження та звітом про використання коштів.

- згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 03.06.2014 № 128 позивач був відряджений у м. Дніпропетровськ, військову частину НОМЕР_4 на 30 днів з 04.06.2014 по 03.07.2014 з метою здачі палива. Підставою видачі такого наказу стало розпорядження начальника штабу командування повітряних сил від 14.03.2014 року 350/130/863/41-45. Вищезазначена інформація підтверджується доданим до заяви посвідченням про відрядження та звітом про використання коштів.

Позивачу не виплачено кошти за відрядження за 2014 бюджетний рік у розмірі 2400,00 грн.

Вважаючи, що діями відповідача порушено його права та інтереси, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

При вирішені спору суд виходить із того, що згідно із ч. 1 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч. 6 ст. 14 Закону №2011-XII при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, згідно п. 13 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» визначено, що особливості направлення у відрядження військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, а також інших працівників органів внутрішніх справ, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації, органах і підрозділах цивільного захисту, визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, а осіб начальницького складу Державної фельд`єгерської служби - Міністерством інфраструктури, працівників дипломатичної служби України, направленим у довготермінове відрядження, - Міністерством закордонних справ.

Так, згідно п. 1.1 Інструкції про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 20.02.2017 № 105, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.03.2017 № 364/30232 (далі - Інструкція №105) визначено, що відрядженням вважається направлення військовослужбовця за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в іншу місцевість для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).

Згідно із п. 11 Інструкції №105, за кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98. За відсутності наказу про відрядження добові витрати не виплачуються.

Відповідно до п.п. 9-10 названої Інструкції, підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Податкового кодексу України.

Окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням).

Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту.

Витрати, понесені у зв`язку з відрядженням, не підтверджені відповідними документами (крім добових витрат), військовослужбовцю не відшкодовується.

Аналізуючи наведені норми суд зазначає, що за кожний день у відрядженні в межах України військовослужбовцю відшкодовуються добові витрати, які на відміну від витрат, понесених у зв`язку з відрядженням (чеки, платіжні доручення про перевезення, тощо) не потребують спеціального документального підтвердження.

Відповідно до додатку 1 постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» сума добових витрат на відрядження в межах України затверджена в розмірі 30 грн.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що протягом 2014 року позивач неодноразово перебував у відрядженнях в межах України з метою чергування та здачі палива, що підтверджується посвідченнями про відрядження, складеними відповідно до вимог наведеної Інструкції, відхилень від порядку їх оформлення судом не встановлено.

З листа відповідача від 05.05.2015 вбачається, що авансові звіти по оплаті витрат на відрядження, які подані до фінансово-економічної служби Військової частини НОМЕР_5 , повертаються без оплати у зв`язку з надходженням їх після закінчення бюджетного 2014 року. Заборгованість складає 2400,00 грн.

Доказів погашення заборгованості за відрядженнями за 2014 рік перед позивачем, відповідачем не надано, у зв`язку з чим суд доходить висновку про протиправні дії відповідача з цього приводу, а належним способом захисту прав позивача є стягнення з відповідача на користь позивача суму добових за час перебування у відрядженні в розмірі 2400,00 грн.

Щодо посилання відповідача про пропуск позивачем строку на звернення до адміністративного суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст. 122 КАС України).

Відповідно до ч. 6 ст. 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Верховний Суд України у постанові від 17.02.2015 (справа № 21-8а15), з-поміж іншого, зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Так, спеціальним законодавством, не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак такі питання регулює Кодекс законів про працю України.

Згідно з ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч. 3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці»).

Враховуючи вищевикладене, посилання Військової частини НОМЕР_2 про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи встановлені обставини справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» і такий фактично не сплачувався, відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування судового збору.

Враховуючи вищезазначене, та керуючись ст.ст. 2, 9, 139, 241-243, 254-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій та стягнення добових за час перебування у відрядженні, - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо повернення поданих до фінансово-економічної служби авансових звітів по оплаті витрат на відрядження без оплати у зв`язку з надходженням їх після закінчення бюджетного 2014 року.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 суму добових за час перебування у відрядженні в розмірі 2400,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення у повному обсязі виготовлено та підписано 17.02.2020.

Суддя М.С. Лазаренко