Справа № 420/1370/20
Суддя: Бутенко А.В.
Дата ухвалення: 2020-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1370/20
УХВАЛА

25 лютого 2020 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Бутенко А.В., розглянувши заяву позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Держпраці в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. пр.-т Шевченка, 2) про визнання протиправною та скасування постанови №ОД957/1652/АВ/П/ТД-ФС від 03.10.2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці в Одеській області про визнання протиправною та скасування постанови №ОД957/1652/АВ/П/ТД-ФС від 03.10.2019 року.

Ухвалою суду від 25.02.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Разом із позовною заявою від Позивача надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа - Постанови першого заступника начальника Головного управління Держпраці в Одеській області Байдюка С.В. №ОД957/1652/АВ/П/ТД-ФС від 03 жовтня 2019 року.

В обґрунтування заяви зазначено, що способом захисту порушеного права власності Позивача у даному випадку є скасування протиправного рішення органу державної влади, тому саме із такими позовним вимогами Позивач і звернувся до суду.

Законність та правомірність втручання у його право на мирне володіння власними грошовими коштами є предметом судового розгляду у даній справі. Однак у разі, якщо з Позивача у примусовому порядку буде стягнуто грошові кошти, навіть за умови вирішення судом справи на користь останнього, чинним законодавством України не передбачено порядку повернення коштів, стягнутих на користь держави. Таким чином, після примусового виконання оскаржуваної вимоги, навіть у випадку встановлення судом її протиправності, захист права власності Позивача вже буде неможливий. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 150 КАС України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо, зокрема, невжиття таких заходів може істотно ускладнити або унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача, за захистом яких він звернувся або має звернутись до суду.

Отже, існує об`єктивна необхідність у вжитті заходу забезпечення позову, оскільки виконавче провадження вже відкрито та державний виконавець зобов`язаний здійснити усіх дій, спрямованих на примусове стягнення боргу, та підстава для його застосування, визначена п. 1 ч. 2 ст. 150 КАС України.

Вивчивши матеріали справи в частині, що стосується вирішення питання про забезпечення позову, суд вважає, що заява позивача підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є правомірність постанови Головного управління Держпраці в Одеській області №ОД957/1652/АВ/П/ТД-ФС від 03.10.2019 року.

Судом встановлено, що Постановою Білгород-Дністровському міськрайонному відділі ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 15 січня 2020 року було відкрито виконавче провадження № 60974410 з виконання постанови Головного управління Держпраці в Одеській області №ОД957/1652/АВ/П/ТД-ФС від 03.10.2019 року про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь держави грошових коштів в розмірі 125190,00 грн.

Згідно зі ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За цивільним законодавством України грошові кошти є різновидом речей, тому правомочності володіння, користування та розпорядження грошовими коштами складають право власності.

Згідно зі ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 50 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 року у справі Щокін проти України визначено, що вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції по захист прав людини та основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а також передбачено, що позбавлення права власності можливе лише тільки на умовах, передбачених законом.

З наведеного випливає, що вимога органу державної влади про сплату Позивачем грошових коштів, яка є виконавчим документом і підставі якої з Позивача може бути примусово стягнуто ці кошти, є втручанням держави у мирне володіння майном, а відповідно і порушенням права власності Позивача.

Способом захисту порушеного права власності Позивача у даному випадку є скасування протиправного рішення органу державної влади, тому саме із такими позовним вимогами Позивач і звернувся до суду.

Законність та правомірність втручання у його право на мирне володіння власними грошовими коштами є предметом судового розгляду у даній справі. Однак у разі, якщо з Позивача у примусовому порядку буде стягнуто грошові кошти, навіть за умови вирішення судом справи на користь останнього, чинним законодавством України не передбачено порядку повернення коштів, стягнутих на користь держави. Таким чином, після примусового виконання оскаржуваної вимоги, навіть у випадку встановлення судом її протиправності, захист права власності Позивача вже буде неможливий. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 150 КАС України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо, зокрема, невжиття таких заходів може істотно ускладнити або унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача, за захистом яких він звернувся або має звернутись до суду.

Отже, існує об`єктивна необхідність у вжитті заходу забезпечення позову, оскільки виконавче провадження вже відкрито та державний виконавець зобов`язаний здійснити усіх дій, спрямованих на примусове стягнення боргу, та підстава для його застосування, визначена п. 1 ч. 2 ст. 150 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст.150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 150 КАС України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може суттєво утруднити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

У кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, суд має встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно ч. 4 статті 150 КАС України, подання адміністративного позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 151 КАС України, позов може бути забезпечено зупиненням стягнення на підставі виконавчого або іншого документа, за яким стягнення проводиться у безспірному порядку.

Суд зазначає, що Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду, розглянувши справу № 826/10936/18, у постанові від 24 квітня 2019 року виклав наступну правову позицію: заходи забезпечення позову можуть бути застосовані виключно за наявності однієї з підстав, визначених частиною 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, та мають бути співмірними з позовними вимогами та адекватними.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якої просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві здійснювати певні дії.

В контексті вищенаведеної позиції Верховного Суду зазначаємо, що зупинення стягнення на підставі виконавчого документа не спричиняє Відповідачеві жодних негативних майнових наслідків.

Також, суд звертає увагу на те, що забезпечення позову шляхом зупинення виконання на підставі постанови Головного управління Держпраці в Одеській області №ОД957/1652/АВ/П/ТД-ФС від 03.10.2019 року жодним чином не є фактичним вирішенням спору по суті, оскільки не встановлює, не змінює та не припиняє жодних правовідносин. Вимога про сплату боргу (недоїмки) не є актом, який застосовується одноразово та вичерпує свою дію фактом його виконання; вона є правовою підставою для стягнення з боржника грошових коштів. Зупинення судом стягнення згідно цієї вимоги є лише тимчасовим заходом, що покликаний запобігти безпідставному стягненню з Позивача грошових коштів, а у випадку прийняття судом рішення про законність оскаржуваної вимоги та відмову у задоволенні вимог Позивача, вона залишиться чинною та буде виконана Позивачем у повному обсязі.

Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову в даному випадку може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист, поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, адже станом на час звернення позивача із заявою про забезпечення позову у Білгород-Дністровському міськрайонному відділі ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції є підстави для стягнення заборгованості, у порядку, визначеному нормами чинного законодавства.

Зупинення процедури стягнення надасть можливість забезпечити збереження існуючого правового становища позивача та попередити можливе виникнення правової невизначеності у виниклих між сторонами правовідносинах у майбутньому.

Такий спосіб забезпечення позову, як зупинення стягнення на підставі виконавчого або іншого документа, за яким стягнення проводиться у безспірному порядку, повністю узгоджується з приписами частини 2 статті 151 КАС України, та є співрозмірним з заявленими позовними вимогами і відповідає меті інституту забезпечення адміністративного позову. При цьому вжиття таких заходів не зумовило фактичного вирішення спору по суті, а спрямовано на збереження існуючого становища до винесення остаточного рішення у справі.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що заяву про забезпечення позову належить задовольнити шляхом зупинення стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 125190,00 грн. на підставі постанови Головного управління Держпраці в Одеській області №ОД957/1652/АВ/П/ТД-ФС від 03.10.2019 року.

Такі заходи забезпечення позову, мають тимчасовий порядок, та відповідно до ч. 6 ст. 157 КАС України такі заходи зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Керуючись ст.ст. 150-154, 156, 241-243 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Зупинити стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 125190,00 грн. на підставі постанови Головного управління Держпраці в Одеській області №ОД957/1652/АВ/П/ТД-ФС від 03.10.2019 року.

Роз`яснити, що дана ухвала діє до набрання судовим рішенням у вказаній справі законної сили.

Дана ухвала підлягає негайному виконанню згідно з ч. 1 ст. 156 КАС України у порядку, встановленому законом для виконання судових рішень, та, відповідно до ч. 2 ст. 372 КАС України, є підставою для її виконання.

Ухвала суду може бути оскаржена до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя Бутенко А.В.