Справа № 280/5904/19
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2020-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

17 лютого 2020 року о/об 11 год. 11 хв.Справа № 280/5904/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., за участю секретаря судового засідання Малої Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в особі Вознесенівського відділу обслуговування громадян Управління обслуговування громадян (69057, м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, 2-Б, )

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

за участі:

позивача - ОСОБА_1

(особа посвідчується паспортом серія НОМЕР_2 )

представника відповідача - Сіпака С.І.

(діє на підставі посвідчення № 1083 від 31.05.2019 року)

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в особі Вознесенівського відділу обслуговування громадян Управління обслуговування громадян (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в особі Вознесенівського відділу обслуговування громадян Управління обслуговування громадян в частині відмови в переводі з пенсії державного службовця на довічне грошове утримання судді у відставці;

- зобов`язати відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в особі Вознесенівського відділу обслуговування Управління обслуговування громадян перевести ОСОБА_1 з пенсії державного службовця на отримання довічного грошового утримання судді у відставці з 01 жовтня 2019 року.

Ухвалою суду від 02 грудня 2019 року зазначену позовну заяву було залишено без руху в зв`язку з невідповідністю позовної заяви вимогам КАС України та позивачеві був наданий строк для усунення недоліків.

Так, на виконання вимог зазначеної ухвали 16 грудня 2019 року на адресу суду надійшла заява від позивача з виправленими недоліками.

Ухвалою судді від 23 грудня 2019 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження, а підготовче засідання призначено на 20 січня 2020 року.

20 січня 2020 року в підготовчому засіданні протокольною ухвалою суду, за письмовими згодами всіх учасників справи, призначено справу до судового розгляду по суті на 20 січня 2020 року після закриття підготовчого провадження, а у розгляді справи по суті оголошено перерву 17 лютого 2020 року.

Відповідно до статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) 17 лютого 2020 року сторонам проголошено вступну та резолютивну частину рішення та оголошено про час виготовлення рішення у повному обсязі.

Позовна заява обґрунтована тим, що на час звільнення позивача діяли норми Закону України «Про статус суддів» №2862- XII від 15 грудня 1992 року, яким передбачалось, що суддя має право на відставку за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню виконання обов`язків. За суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді і такі ж гарантії, як і до виходу у відставку. Вказує, що з 21 травня 2007 року їй призначена пенсія державного службовця, виходячи з норм частини 4 статті 46 Закону України «Про статус суддів» та статті 37-1 Закону України «Про державну службу». Вказує про те, що на теперішній час бажає скористатися своїм правом і отримувати довічне грошове утримання судді у відставці, оскільки розмір такого довічного утримання вище пенсії державного службовця. Доводи відповідача з посиланням на частини 3 статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІІ від 02 червня 2016 року позивач вважає безпідставними, виходячи з того, що Законом №2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року, який був чинним на час звільнення позивача, так і Законом №1402-VIII від 02 червня 2016 року (статті 113) на який посилається у відповіді відповідач, передбачено звільнення судді у відставку за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню виконання обов`язків. Таким чином, відповідач заперечує сам факт наявності в законодавстві підстави звільнення судці у відставку за станом здоров`я. Разом з тим, вказує, що за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді і такі ж гарантії, як і до виходу у відставку. Також зазначає, що на законодавчому рівні закріплено право на вибір судді, який пішов у відставку, отримувати пенсію державного службовця, або довічне грошове утримання. Також законодавчо встановлено право переходу на інший вид пенсії. Відповідачем проігноровано, що частиною 3 статті 142 Закону №1402- VIII від 02 червня 2016 року встановлено: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді».

В судовому засіданні позивач просила суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в судовому засіданні, проти адміністративного позову заперечила з підстав, викладених у письмовому відзиві (вх.№2763 від 17 січня 2020 року), відповідно до якого зазначено, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийняті рішення про звільнення) і застосовується як для прийняття рішення про; відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру. Жодним нормативно-правовим актом України відповідачу не надане право визначати, які періоди роботи підлягають зарахуванню до стажу роботи судді у відставці, та, відповідно, стаж роботи судді, який враховується для визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Вказує, що зарахування (перерахунок) стажу роботи на посаді судді стосується лише суддів, які здійснюють правосуддя та суддів, які звільненні із займаної посади після набрання чинності Законом України від 12 липня 2018 року № 2509-VІІІ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд» тобто з 05 серпня 2018 року. Позивач, не є а ні працюючим суддею, а ні суддею, що звільнений із займаної посади після набрання чинності Законом України від 12 липня 2018 року № 2509- VІІІ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Зазначає, що враховуючи вищевикладене факт відсутності стажу роботи позивача на посаді судді у кількості 20 років, підстав для призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у відповідача не має.

У судовому засіданні представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви повністю.

Розглядаючи справу, судом встановлено наступне.

Позивач у період з 1994 по 2007 роки працювала на посаді судді Господарського суду Запорізької області, судді Запорізького апеляційного господарського суду.

У 2006 році позивачем перенесено ішемічний інсульт, через що їй 15 лютого 2007 року Медико-соціальною експертною комісією встановлено безстроково групу інвалідності (довідка НОМЕР_3 068597).

Постановою Верховної Ради України від 17 травня 2007 року №1037-V ОСОБА_1 звільнено у відставку з посади судді Запорізького апеляційного господарського суду «за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню виконання обов`язків».

02 січня 2006 року позивачем подано до Пенсійного фонду заяву, в якій просила призначити пенсію за віком.

Відповідно до розпорядження №184475 від 05 липня 2007 року призначено пенсію державного службовця.

Судом встановлено, що відповідно до матеріалів пенсійної справи пенсія ОСОБА_1 призначалась на підставі Закону України «Про державну службу».

Відповідно до розрахунку, стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виданого Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, наданим позивачем разом із заявою та становить 12 років 06 місяців 09 днів, зокрема:

- 08 місяців 06 днів 22 дні за період 10 листопада 1994 року 01 червня 2003 року позивач працювала суддею арбітражного суду Запорізької області, суддею господарського суду Запорізької області;

- 03 роки 11 місяців 17 днів за період 02 червня 2003 року 18 травня 2007 року позивач працювала суддею Запорізького апеляційного господарського суду.

01 жовтня 2019 року позивач звернулася до Сервісного центру Вознесенівського відділу обслуговування громадян м. Запоріжжя Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про переведення її з пенсії державного службовця на довічне грошове утримання судді у відставці.

14 листопада 2019 року позивач отримала лист, яким в задоволенні заяви відмовлено. Підставою для відмови відповідач вказав частину 3 статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІІ від 02 червня 2016 року, а саме: відсутність 20 років стажу роботи на посаді судді.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначена стаття Конституції акцентує свою позицію саме на відповідальності особи, а саме відповідальність особи скасовується та пом`якшується з прийняттям нового закону.

В справі, що розглядається ставиться питання про те, чи може розповсюджувати свою дію закон, який втратив чинність (стаття 43 Закону України "Про статус суддів" № 2862-ХІІ) на правовідносини, які продовжуються в межах дії іншого закону.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншими нормативно-правовими актами.

Отже, в зазначеному рішенні Конституційного Суду України, визначено, що на правовідносини які виникли і закінчилися до набрання чинності «нового» закону не поширюється дія нового закону.

У справі, що розглядається правовідносини виникли в момент дії Закону України "Про статус суддів" № 2862-XII від 15 грудня 1992 року (далі по тексту Закон України № 2862-XII), однак, дані правовідносини не закінчилися, вони продовжуються. При цьому, законодавство щодо даних правовідносин набуло змін.

Відповідно до матеріалів справи постановою Верховної ради України від 17 травня 2007 року «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнена з посади судді Запорізького апеляційного господарського суду у зв`язку з поданням заяви про відставку за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню виконання обов`язків (відповідно до статей 15 та 43 Закону України «Про статус суддів»).

Отже, до даних правовідносин на час звільнення позивача з посади був правомірно застосований Закон України № 2862-ХІІ.

Згідно з частиною 1 статті 43 Закону України № 2862-ХІІ (у редакції, чинній на час виходу позивача у відставку) кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень. Суддя також має право на відставку за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню виконання обов`язків.

Частиною 4 статті 43 Закону України № 2862-ХІІ було передбачено, що судді, який пішов у відставку, за наявності відповідного віку і стажу роботи виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу". Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді менше 20 років і досяг 55-річного віку (для жінок - 50 років), розмір щомісячного грошового утримання обчислюється пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді. При досягненні таким суддею пенсійного віку за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання в зазначеному розмірі, або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу.

Проте, із набранням чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ з 01 січня 2011 року положення статті 43 Закону України № 2862-ХІІ втратили чинність. Оскільки правовідносини не закінчилися з прийняттям «нового» закону, то норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ можуть бути застосовані до правовідносин, які продовжуються.

Відповідно до частини 5 статті 126 Конституції України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі: неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров`я (пункт 3); подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 9).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач звільнені з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню виконання обов`язків.

За змістом пунктів 1, 2 Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 № 3-1, заява про призначення (перерахунок) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці подається до управлінь Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднаних управлінь через уповноважену особу суду за останнім місцем роботи. Заява про призначення щомісячного довічного утримання може бути подана суддею особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, завіреної в установленому законодавством порядку.

Щомісячне довічне утримання призначається з дня, наступного за днем звільнення судді з посади у відставку, якщо звернення за призначенням щомісячного довічного утримання відбулося не пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади. У разі звернення пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади щомісячне довічне утримання призначається з дня звернення за його призначенням.

Отже, враховуючи, що положеннями частини 1 статті 43 Закону України № 2862-ХІІ були окремо визначені статус судді у відставці і суддя у відставці за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню виконання обов`язків, а частина 4 вказаної статті передбачала, що судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді менше 20 років і досяг 55-річного віку (для жінок - 50 років), розмір щомісячного грошового утримання обчислюється пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді. При досягненні таким суддею пенсійного віку за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання в зазначеному розмірі, або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу", і позивач скористався своїм правом на одержання пенсії згідно Закону України «Про державну службу», однак не скористався правом на одержання довічного грошового утримання у час, коли діяла дана норма.

Натомість, на час звернення до відповідача про призначення довічного грошового утримання, норма, яка давала правові підстави для призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за станом здоров`я відсутня. На даний час закон передбачає звільнення судді з посади (а не у відставку) за станом здоров`я (пункт 3 частина 5 статті 126 Конституції України).

Така позиція узгоджена з правовим висновком викладеним Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 липня 2019 року по справі 320/1175/17-а (2-а/320/84/84/17).

На час звернення ОСОБА_1 , до Пенсійного фонду діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» 1402-VIII, відповідно до якого зазначено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку (частина 1 статті 116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

В свою чергу частиною 1 статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді (частина 2 статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Як зазначалось раніше, то відповідно до розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виданого Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, наданим позивачем разом із заявою та становить 12 років 06 місяців 09 днів. Період роботи позивача в органах МВС, у розрахунку стажу не зазначений.

У відповідності до частини 1 пункту 25 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02 червня 2016 року право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не може скористатися правовою нормою у вказаних правовідносинах, яка вже втратила чинність, а також за відсутності відповідного стажу.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1статті 2 КАС України).

За приписами частини 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно вимог статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Із системного аналізу вищезазначеного, з урахуванням з`ясованих на час розгляду справи обставин, досліджених матеріалів справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, та керуючись статтями 2, 5, 9, 72, 77, 241, 243-246, 255 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в особі Вознесенівського відділу обслуговування громадян Управління обслуговування громадян (69057, м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, 2-Б, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.

Рішення у повному обсязі виготовлено 27 лютого 2020 року.

Суддя Д.В. Татаринов