Справа № 160/12169/19
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Турової О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
03 грудня 2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі ГУ ПФУ у Дніпропетровській області, відповідач), в якій позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 17.10.2019р. про підвищення пенсії, як реабілітованій особі, яка зазнала політичних репресій;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області підвищити ОСОБА_1 , як реабілітованій особі, яка зазнала політичних репресій, відповідно до ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначену пенсію на 50 процентів мінімальної пенсії за віком, починаючи з часу початкового звернення, а саме з 17.10.2019р.;
- допустити до негайного виконання постанову суду в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити підвищення ОСОБА_1 , як реабілітованій особі, яка зазнала політичних репресій, відповідно до ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначену пенсію на 50 процентів мінімальної пенсії за віком, з урахуванням виплачених сум, у межах суми стягнення за один місяць;
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку стажу роботи, з урахуванням стажу роботи на підприємствах на території Республіки Комі у період з 18.11.1963р. по 06.12.1980р. - як пільгового;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок стажу ОСОБА_1 , з урахуванням як пільгового стажу періоду роботи на підприємствах на території Республіки Комі з 18.11.1963р. по 06.12.1980р.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2019 року вказана позовна заява залишена без руху та позивачеві надано строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позову шляхом подання до суду: оригіналу документа про сплату судового збору за подання до суду адміністративного позову у розмірі 1536,80 грн.; уточненого позову, в якому конкретизувати позовні вимоги, зазначивши з якої саме дати позивач просить суд зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області підвищити ОСОБА_1 , як реабілітованій особі, яка зазнала політичних репресій, відповідно до ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначену пенсію на 50 процентів мінімальної пенсії за віком, а також зазначивши дату та номер рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яким позивачеві відмовлено у перерахунку стажу роботи з урахуванням стажу роботи на підприємствах на території Республіки Комі у період з 18.11.1963 року по 06.12.1980 рік - як пільгового, а також зазначити вірно період стажу, який він просить врахувати, як пільговий, та надати копію цього уточненого позову для відповідача; копії відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у перерахунку стажу роботи з урахуванням стажу роботи на підприємствах на території Республіки Комі у період з 18.11.1963 року по 06.12.1980 рік - як пільгового, до суду та для відповідача.
На виконання ухвали суду від 09.12.2019р. позивачем до суду 22.01.2020р. надана заява, якою усунуті недоліки позовної заяви.
Також вказаною ухвалою суду витребувано у ГУ ПФУ в Дніпропетровській області завірену належним чином копію пенсійної справи ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ).
20 лютого 2020 року на електронну адресу суду, з наступним наданням 24.02.2020р. до канцелярії суду, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому ГУ ПФУ в Дніпропетровській області пред`явлений позов не визнало та просило відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що періоди роботи ОСОБА_1 на підприємствах в районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі, якими відповідно до записів в трудовій книжці останнього є саме періоди: з 18.11.1963р. по 24.01.1966р., з 29.01.1966р. по 04.06.1966р., з 10.06.1966р. по 18.08.1966р., з 16.02.1967р. по 08.06.1967р., з 11.12.1969р.по 11.05.1970р. та з 11.05.1970р. по 06.12.1980р., не можуть бути зараховані до страхового стажу в пільговому обчисленні (один рік за один рік і шість місяців), оскільки, з наданих позивачем документів встановлено, що у вищевказані періоди роботи з ОСОБА_1 не було укладено строкового трудового договору, як того вимагає п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а в трудовій книжці позивача відсутні будь-які записи, що підтверджують право останнього на пільги, встановлені для працюючих осіб в районах Крайньої Півночі чи місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. В наданих позивачем уточнюючих довідках про роботу від 19.04.2019р. за №8/213-м та №8/214-м міститься посилання на наявність пільг, встановлених для працюючих в районах Крайньої Півночі чи місцевостях, прирівняних до цих районів, яке передбачене Законом Російської Федерації №4520-1 від 19.02.1993 «Про державні гарантії та компенсації для осіб, працюючих та проживаючих в районах КП та прирівняних до них місцевостях», однак, дія вказаного закону не розповсюджується на пенсійне забезпечення громадян України. Щодо наданих позивачем до суду разом із позовом уточнюючих довідок №014-2801 від 19.07.2019р. та №122 від 05.09.2019р., то вказані довідки містять лише інформацію про роботу позивача в районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі, без зазначення про наявність у позивача права користуватися пільгами, передбаченими відповідними нормативно-правовими актами. Отже, позивачем до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не надані трудові договори за період роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до них, а з жодного наданого позивачем документу, як до відповідача, так і безпосередньо до суду, не вбачається факту роботи ОСОБА_1 на підприємствах за строковим трудовим договором, укладеним в письмовій формі. Крім того, за ці періоди роботи ОСОБА_1 на підприємствах в районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі, ні в трудовій книжці, ні в уточнюючих (архівних) довідках не зазначається про розповсюдження на працівника пільг по обчисленню стажу в районах Крайньої Півночі, передбачених відповідними нормативно-правовими актами. Наявність у трудовій книжні та довідках лише запису про факт роботи в районах Крайньої Півночі не є достатньою підставою для обчислення стажу з урахуванням кратності». Додатково відповідач зауважував, що відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960р. «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», пільги, передбачені статтями 1-4 цього Указу надаються всім робітникам, що працюють в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них районах, натомість, пільга щодо зарахування одного року роботи у вказаних районах за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності, передбачена статтею 5 цього Указу, має статус додаткової пільги і стосується лише працівників, які переводились, направлялись або запрошувались на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей країни. Водночас, матеріалами пенсійної справи підтверджено, що ОСОБА_1 народився в с. Вой-Вож Ухтинського району Республіки Комі і, не залишаючи місця, в якому народився, позивач починає трудову діяльність у віці 15 років, і в період з 18.11.1963р. по 06.12.1980р. працював на підприємствах, які заходяться на території Республіки Комі. Відповідно, підстави для обчислення стажу роботи позивача із застосуванням пільгового коефіцієнту (один рік за один рік і шість місяців) відсутні. Крім того, на думку відповідача, у позивача відсутнє право на підвищення пенсії, як реабілітованій особі, яка зазнала політичних репресій, відповідно до ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки право на таку пільгу мають, по-перше, лише особи реабілітовані відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа яких встановлено інвалідність; по-друге, саме репресовані особи, яких у подальшому було реабілітовано; по-третє, члени сімей реабілітованих осіб, яких було примусово переселено, водночас, ОСОБА_1 визнано реабілітованим на підставі ч.1 ст.1.1 Закону Російської Федерації від 18.10.1991р. «Про реабілітацію жертв політичних репресій», як дитину, що перебувала разом із репресованою матір`ю на спецпоселенні (при цьому за Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» такі особи вважаються потерпілими від репресій, а не репресованими), тобто позивача не було піддано політичним репресіям, при цьому він не має статусу члена сім`ї репресованої особи, якого було примусово переселено, отже, ОСОБА_1 не відноситься до жодної категорії осіб, що мають право на підвищення пенсії згідно з п «г» ч.1 ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». За наведених обставин, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
24 лютого 2020 року відповідачем на виконання вимог ухвали суду від 27.01.2020р. надано копію матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 .
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Відповідно до ч.2 ст.263 КАС України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Частиною 4 статті 243 КАС України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст.ст. 257, 263 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області з 21 липня 1998 року.
Відповідно до протоколу №139159 від 01.12.1998р. ОСОБА_1 призначено пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 з 05.05.1998р.
Як свідчать матеріали пенсійної справи позивача, 09 лютого 2006 року ОСОБА_1 вперше звернувся до пенсійного органу з заявою про перерахунок пенсії та зарахування стажу роботи в районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі, в кратному співвідношенні, надавши відповідачу, зокрема, трудову книжку та архівну довідку №13/644 від 27.12.2005р., видану ТВП «ЛУКОЙЛ-Ухтанефтегаз» ТОВ «ЛУКОЙЛ-Коми», відповідно до якої ОСОБА_1 працював повний робочий день з 11.05.1970р. по 06.11.1980р. слюсарем, електромеханіком, інженером на території Республіки Комі, пос. Вой-Вож - в місцевості, прирівняної до районів Крайньої Півночі, тому на підставі Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960р. №148 від 01.03.1960р., ст.94 Закону Російської Федерації від 20.11.1990р. №340-1 та постанови Мінпраці Російської Федерації від 17.10.2003р. №70 - стаж роботи за вказаний період обчислюється в полуторному розмірі.
Однак, пенсійний орган відмовив у зарахуванні до стажу позивача періоду його роботи в районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі, в розрахунку 1 рік до 1,6 року, оскільки ОСОБА_1 не було надано відомостей про укладення з ним письмових трудових договорів про роботу в районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі.
Таким чином, період роботи позивача в районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі, обчислено на загальних підставах.
Не погодившись з такою позицією пенсійного органу, 26.06.2006р. ОСОБА_1 звернувся до Довгинцівського районного у м. Кривому Розі суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Довгинцівському районі м. Кривого Рогу, в якому просив зобов`язати відповідача перерахувати стаж його роботи в районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі, з 18.11.1963р. по 06.12.1980р. за пільговими умовами.
Постановою Довгинцівського районного у м. Кривому Розі суду від 25.09.2006р. у справі №2-а-40/2006 вищевказана позовна заява ОСОБА_1 була задоволена.
При цьому, по суті питання наявності у позивача права на обрахунок його стажу в пільговому обчисленні за періоди його роботи в районах Крайньої Півночі з 18.11.1963р. по 06.12.1980р. після досягнення ним 60-річного віку у судовому порядку не розглядалося.
В подальшому, 14.02.2008р. ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу з заявою встановленої форми про перерахунок пенсії, в якій просив перевести його на пенсію за віком.
Однак, 27.02.2008р. позивач подав заяву, якою відкликав свою заяву про перерахунок пенсії від 14.02.2008р., та в якій додатково просив надати відповідь відносно можливості перерахунку стажу роботи в районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі, в кратному співвідношенні, з урахуванням рішення апеляційного суду.
Розпорядженням Управління Пенсійного фонду України в Довгинцівському районі м. Кривого Рогу від 17.03.2008р. у перерахунку пенсії за заявою позивача від 14.02.2008р. відмовлено у зв`язку із подачею позивачем заяви від 27.02.2008р. про відкликання заяви від 14.02.2008р.
Крім того, листом Управління Пенсійного фонду України в Довгинцівському районі м. Кривого Рогу від 12.03.2008р. за №884/06-26 ОСОБА_1 повідомлено про неможливість врахування періоду роботи в районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі, згідно з довідкою №13/644 від 27.12.2005р., до стажу позивача у кратному співвідношенні, оскільки ОСОБА_1 не складено трудового договору, як того вимагає п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Також цим листом позивачеві роз`яснено, що для здійснення перерахунку пенсії відповідно до ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» йому слід звернутися з відповідною заявою, а його заява від 14.02.2008р. є відкликаною та втратила силу згідно з його листом від 27.02.2008р.
05.05.2008р. позивачеві виповнилося 60 років.
14.05.2008р. ОСОБА_1 знову звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Довгинцівському районі м. Кривого Рогу з заявою про перерахунок пенсії за віком.
Відповідно до розпорядження №139159 від 21.05.2008р. та розрахунку стажу до нього позивачеві проведено перерахунок пенсії за віком у зв`язку із зміною стажу та заробітку, водночас, періоди роботи в районах прирівняних до районів Крайньої Півночі, з 18.11.1963р. по 06.12.1980р. обчислено на загальних підставах.
В подальшому 22 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ у Дніпропетровській області з заявою про проведення перерахунку його трудового стажу у кратному співвідношенні за періоди роботи в районах, прирівняних до районів Крайньої Півночі, з 18.11.1963р. по 06.12.1980р., до якої долучив копію трудової книжки із записами про роботу у Республіці Комі.
Не отримавши відповіді на своє звернення від 22.12.2018р., отримане ГУ ПФУ у Дніпропетровській області 28.12.2018р., листом від 25.03.2019р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача з вимогою про надання на нього відповіді.
Листом від 03.04.2019р. ГУ ПФУ у Дніпропетровській області повідомило позивача, що відповідь на його звернення від 22.12.2018р. була надана листом від 09.01.2019р., який був надісланий на адресу ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку.
Разом з тим, матеріали пенсійної справи, надані відповідачем на вимогу суду, не містять листа ГУ ПФУ у Дніпропетровській області від 09.01.2019р. та доказів його направлення на адресу позивача і отримання ним.
Згідно з матеріалами пенсійної справи, 11.05.2019р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ у Дніпропетровській області із заявою про перерахунок пенсії, до якої надав архівні довідки №08/213-м від 19.04.2019р. та №08/214-м від 19.04.2019р., видані ТОВ «ЛУКОЙЛ-Коми», відповідно до яких ОСОБА_1 працював повний робочий день з 11.05.1970р. по 12.08.1980р. слюсарем, електромеханіком, інженером на території Республіки Комі - в місцевості, прирівняної до районів Крайньої Півночі, тому на підставі Указів Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960р. №148, від 26.09.1967р. №1908-VІІ та постанови Ради Міністрів СРСР від 10.02.1960р. №148 та ст.28 Закону Російської Федерації від 19.02.1993р. №4520-1 - стаж роботи за вказаний період обчислюється в полуторному розмірі.
Листом від 06.06.2019р. за №4126/Р-09 ГУ ПФУ у Дніпропетровській області відмовило позивачеві у перерахунку пенсії з урахуванням періодів роботи з 11.05.1970р. по 01.01.1978р. та з 01.011978р. по 12.08.1980р. в пільговому обчисленні з посиланням на те, що в трудовій книжці позивача відсутні будь-які записи, що підтверджують право на пільги, встановлені для працюючих осіб в районах Крайньої Півночі чи місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, а в довідках від 19.04.2019р. за №8/213-м та №8/214-м міститься посилання на наявність пільг, встановлених для працюючих в районах Крайньої Півночі чи місцевостях, прирівняних до цих районів, які передбачені Законом Російської Федерації №4520-1 від 19.02.1993р. «Про державні гарантії та компенсації для осіб, працюючих та проживаючих в районах КП та прирівняних до них місцевостях», однак, дія вказаного закону не розповсюджується на пенсійне забезпечення громадян України, тому законні підстави для проведення такого перерахунку пенсії позивача відсутні.
Не погодившись з діями відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку стажу роботи, з урахуванням стажу роботи на підприємствах на території Республіки Комі, у період з 18.11.1963р. по 06.12.1980р. - як пільгового, позивач звернувся до суду з вимогами про визнання таких дій протиправними та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок стажу позивача, з урахуванням як пільгового стажу періоду роботи на підприємствах на території Республіки Комі з 18.11.1963р. по 06.12.1980р.
Розглядаючи по суті ці позовні вимоги, суд зважає на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з п.5 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.
Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».
Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.
Згідно зі ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Згідно з п.1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку №637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу органами Пенсійного фонду на місцях приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Крім того, відповідно до п. 20 зазначеного Порядку для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки встановленого зразка підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.
При цьому відповідно до пп. «б» п.7 Порядку №22-1 за період роботи до 01.01.1991р. на Крайній Півночі чи в місцевостях, прирівняних до районі Крайньої Півночі колишнього Союзу СРС, а також на острові Шпіцберген надаються договори або інші документи, що підтверджують право працівника на пільги, передбачені для осіб, які працювали в районах крайньої Півночі чи місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.
Перелік районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на яких розповсюджується дія Указів Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року і від 26 вересня 1967 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», визначений постановою Ради Міністрів СРСР №1029 від 10 листопада 1967 року.
Пунктом «д» статті 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960р. «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» передбачено, що робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк 5 років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки, надавати додаткові наступні пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності.
Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за власним бажанням і які уклали строковий договір про роботу в цих районах.
Пунктом 3 постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10.02.1960р. №148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» передбачено, що працівникам, які користуються в даний час пільгами, кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, до 1 березня 1960 р. зараховувати за два роки роботи при розрахунку стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності і за вислугу років, а після 1 березня 1960 р. - за один рік і шість місяців роботи при обрахуванні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності.
Пунктом 3 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26.09.1967р. «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» встановлено скоротити тривалість трудового договору, який дає право на отримання пільг, які передбачені статтею 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, працюючих в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з п`яти до трьох років».
Відповідно до пунктів 1, 2 Розділу 1 Інструкції про порядок надання пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, яка затверджена Постановою Президії ВЦСПС від 16 грудня 1967 року №530/П-28, пільги, встановлені Указами Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 «Про впорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» і від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, що працюють з районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», надаються всім робочим і службовцям (в тому числі місцевим жителям і іншим особам, прийнятим на роботу на місці) державних, кооперативних і громадських підприємств, установ, організацій, що знаходяться в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».
Пільги, передбачені статтями 1, 2, 3, 4 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року, з урахуванням змін та доповнень, внесених Указом від 26 вересня 1967 року, надаються незалежно від наявності письмового строкового трудового договору.
Системний аналіз вказаних положень дає підстави дійти висновку, що достатньою та необхідною правовою підставою для обчислення стажу роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях із застосуванням пільгового коефіцієнту (один рік за один рік і шість місяців ) є сукупність наступних обставин:
1) документальне підтвердження наявності в особи стажу роботи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях;
2) поширення на особу в період її роботи в таких місцевостях пільг, регламентованих Указами Президії ВР СРСР від 10 лютого 1960 року та від 29 вересня 1967 року та Постановою Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року №148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».
При цьому, основним документом, підтверджуючим факт роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях є її трудова книжка, а також ці обставини можуть підтверджуватися й іншими документами, зокрема, архівною довідкою.
Ненадання трудового договору, так само як і його відсутність, не є підставою для позбавлення пільг особам, які працювали в районах крайньої Півночі чи місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, в тому числі щодо пільгового зарахування періодів їх роботи на Крайній Півночі при розрахунку стажу.
Посилання відповідача на те, що для пільгового розрахунку трудового стажу на роботі в районах Крайньої Півночі необхідно подання саме строкового трудового договору, суперечить вимогам чинного законодавства.
Жодна з наведених вище правових норм не визначає строковий трудовий договір як єдиний документ, що підтверджує право працівника на пільги, передбачені для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі.
Таким чином, для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Тобто, достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 07 червня 2018 року у справі №173/637/17, від 03 липня 2018 року у справі №302/662/17-а, від 25 вересня 2018 року у справі №554/1723/17, від 21.08.2019р. у справі №750/1717/16-а, від 07.06.2018р. у справі №173/637/17, від 03.07.2018р. у справі №302/662/17-а, від 25.09.2018р. у справі №554/1723/17.
Як встановлено судом, згідно із записами в трудовій книжці ОСОБА_1 протягом періоду з 18.11.1963р. по 06.12.1980р. працював на підприємствах у селищі Вой-Вож Сосногорського району Республіки Комі, а саме:
- з 18.11.1963р. по 24.01.1966р. на посаді учня автослюсаря в Ухтинсьхому територіальному геологічному управлінні автотранспорту;
- з 29.01.1966р. по 04.06.1966р. навчався на курсах водіїв у Сиктивкарській автошколі;
- з 10.06.1966р. по 18.08.1966р. працював на посаді водія у Сиктивкарському вантажному автотранспортному господарстві;
- з 16.02.1967р. по 08.06.1967р. працював шофером 1 класу у Вой-Вожській автотранспортній конторі тресту «Войвожнефтегазрозвідка» Ухтинського територіального геологуправління;
- з 11.12.1969р. по 11.05.1970р. працював на посаді шофера швидкої допомоги у Вой-Вожській медико-санітарній частині;
- з 11.05.1970р. по 06.12.1980р. працював на посаді слюсаря, електромеханіка, інженера в Ухтинській кустовій машинорахунковій станції об`єднання «Комінафта».
Суд звертає увагу не те, що вірність чи достовірність вказаних записів у трудовій книжці сторонами не оспорюється та не спростовується. Вивчивши засвідчені позивачем копії сторінок його трудової книжки судом не виявлено виправлень, неточностей чи суперечливих записів, які б унеможливлювали встановлення факту трудового стажу, у тому числі з пільговим обчисленням строку.
Вищевказані підприємства, на яких працював позивач, знаходились в Ухтинському районі у Республіки Комі.
Відповідно до Переліку районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на які поширюється дія Указів Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року та від 26 вересня 1967 року про пільги для осіб, працюючих в цих районах та місцевостях, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 10 листопада 1967 року № 1029, Сосногорський район, Ухта з територією, що знаходиться в адміністративному підпорядкуванні Ухтинської міської Ради народних депутатів, республіки Комі АССР територіально відноситься до місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі.
При цьому суд зазначає, що періоди роботи позивача у місцевостях, прирівняних до районі Крайньої Півночі, окрім записів у трудовій книжці позивача, також належним чином підтверджений довідками, уточнюючими особливий характер роботи чи умови праці, необхідні для призначення пільгової пенсії, а саме: архівною довідкою №13/644 від 27.12.2005р., виданою ТВП «ЛУКОЙЛ-Ухтанефтегаз» ТОВ «ЛУКОЙЛ-Коми», відповідно до якої ОСОБА_1 працював повний робочий день з 11.05.1970р. по 06.11.1980р. слюсарем, електромеханіком, інженером на території Республіки Комі, пос. Вой-Вож - в місцевості, прирівняної до районів Крайньої Півночі, тому на підставі Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960р. №148 від 01.03.1960р., ст.94 Закону Російської Федерації від 20.11.1990р. №340-1 та постанови Мінпраці Російської Федерації від 17.10.2003р. №70 - стаж роботи за вказаний період обчислюється в полуторному розмірі, а також архівними довідками №08/213-м від 19.04.2019р. та №08/214-м від 19.04.2019р., виданими ТОВ «ЛУКОЙЛ-Коми», відповідно до яких ОСОБА_1 працював повний робочий день з 11.05.1970р. по 12.08.1980р. слюсарем, електромеханіком, інженером на території Республіки Комі - в місцевості, прирівняної до районів Крайньої Півночі, тому на підставі Указів Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960р. №148, від 26.09.1967р. №1908-VІІ та постанови Ради Міністрів СРСР від 10.02.1960р. №148 та ст.28 Закону Російської Федерації від 19.02.1993р. №4520-1 - стаж роботи за вказаний період обчислюється в полуторному розмірі. Вказані довідки надавалися пенсійному орган та містяться в матеріалах пенсійної справи.
Крім того, позивачем додатково до суду надано довідку №014-2801 від 19.07.2019р., видану Управлінням технологічного транспорту та спеціальної техніки ТОВ «Газпром транс газ Ухта», відповідно до якої ОСОБА_1 дійсно працював в Вой-Вожській автотранспортній конторі тресту «Войвожнефтегазрозвідка» Ухтинського територіального геологуправління (на даний час - Управління технологічного транспорту та спеціальної техніки філіал ТОВ «Газпром транс газ Ухта») з 18.11.1963р. (наказ від 16.11.1963р. №47лс) по 24.01.1966р. (наказ від 28.01.1966р. №3лс) учнем автослюсаря та автослюсарем 1 розряду, в селищі Войвож Сосногорського району Комі АССР; довідка надана для підтвердження трудового стажу.
До цієї довідки також надано довідку про заробітну плату позивача за час роботи в Вой-Вожській автотранспортній конторі тресту «Войвожнефтегазрозвідка» Ухтинського територіального геологуправління з 18.11.1963р. по 24.01.1966р., видану на підставі особових рахунків.
Також позивачем додатково надано довідку та №122 від 05.09.2019р., видану Державною бюджетною установою Республіки Комі «Сосногорська центральна районна лікарня», відповідно до якої ОСОБА_1 дійсно працював з 11.12.1969р. (наказ від 11.12.1969р. №79-лс) по 11.05.1970р. (наказ від 11.05.1970р. №25-лс)на посаді шофера швидкої допомоги у Вой-Вожській медико-санітарній частині (на даний час - Державна бюджетна установа Республіки Комі «Сосногорська центральна районна лікарня»), в селищі Войвож Сосногорського району Комі АССР, що належить до місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, північна надбавка до 50%, районний коефіцієнт - 30%.
За наведених обставин, періоди роботи позивача у місцевостях, прирівняних до районі Крайньої Півночі, з 18.11.1963р. по 24.01.1966р., з 29.01.1966р. по 04.06.1966р., з 10.06.1966р. по 18.08.1966р., з 16.02.1967р. по 08.06.1967р., з 11.12.1969р.по 11.05.1970р. та з 11.05.1970р. по 06.12.1980р., окрім записів у трудовій книжці позивача, також належним чином підтверджений довідками, уточнюючими періоди роботи, необхідні для призначення трудової пенсії, а саме: архівними довідками №13/644 від 27.12.2005р., №08/213-м від 19.04.2019р. та №08/214-м від 19.04.2019р., виданими ТОВ «ЛУКОЙЛ-Коми», та довідками №014-2801 від 19.07.2019р., виданою Управлінням технологічного транспорту та спеціальної техніки ТОВ «Газпром транс газ Ухта», і №122 від 05.09.2019р., виданою Державною бюджетною установою Республіки Комі «Сосногорська центральна районна лікарня».
Інших документів на підтвердження вказаного трудового стажу позивачем не надавалося, а відповідачем не витребувалося у роботодавця чи іншої уповноваженої на підтвердження стажу установи. Відомості щодо інших отриманих відповідачем документів у підтвердження чи спростування вказаного стажу із пільговим строком обчислення відсутні в поданих матеріалах пенсійної справи.
Згідно з відомостями пенсійної справи позивача періоди його роботи у місцевостях, прирівняних до районі Крайньої Півночі, з 18.11.1963р. по 24.01.1966р., з 29.01.1966р. по 04.06.1966р., з 10.06.1966р. по 18.08.1966р., з 16.02.1967р. по 08.06.1967р., з 11.12.1969р.по 11.05.1970р. та з 11.05.1970р. по 06.12.1980р., включені до стажу роботи в одинарному розмірі (кратність 1).
Враховуючи відомості трудової книжки та довідок, що підтверджують стаж роботи та отримувані пільги під час роботи позивача в місцевостях, прирівняних до районі Крайньої Півночі, є достатні підстави для зарахування позивачу до пільгового трудового стажу періоду роботи з 18.11.1963р. по 06.12.1980р., із розрахунку за кожний рік - один рік і шість місяців.
Посилання відповідача на те, що обов`язковою умовою надання пільг при обчисленні стажу роботи в районах Крайньої Півночі один рік роботи за один рік 6 місяців є наявність письмового трудового договору про роботу у вказаній місцевості, суд вважає помилковим з огляду на приписи п.5 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції закону чинній на час виникнення спірних правовідносин), згідно з яким пільгове обчислення страхового стажу проводиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.
Тобто, з огляду на вищенаведені норми права, для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка, або письмовий трудовий договір, або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Отже, достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.
За таких обставин, відмова відповідача у зарахуванні періодів роботи позивача з 18.11.1963р. по 06.12.1980р. в місцевості, прирівняної до районів Крайньої Півночі, у пільговому обчисленні, виходячи з розрахунку один рік за один рік і шість місяців, з посиланням на відсутність трудового договору є протиправною та такою, що не ґрунтується на вимогах закону.
Щодо доводів відповідача відносно того, що підстави для обчислення стажу роботи позивача із застосуванням пільгового коефіцієнту (один рік за один рік і шість місяців) відсутні, оскільки така пільга відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960р. «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», має статус додаткової пільги і стосується лише працівників, які переводились, направлялись або запрошувались на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей країни, водночас, ОСОБА_1 народився в с. Вой-Вож Ухтинського району Республіки Комі і, не залишаючи місця, в якому народився, розпочав там свою трудову діяльність і в період з 18.11.1963р. по 06.12.1980р. працював на підприємствах, які заходяться на території Республіки Комі, оскільки там мешкав з народження і не був працівником, який переводився, направлявся або запрошувався на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей країни, суд зазначає таке.
Як вказувалося вище, відповідно до пунктів 1, 2 Розділу 1 Інструкції про порядок надання пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, яка затверджена Постановою Президії ВЦСПС від 16 грудня 1967 року №530/П-28, пільги, встановлені Указами Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 «Про впорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» і від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, що працюють з районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», надаються всім робочим і службовцям (в тому числі місцевим жителям і іншим особам, прийнятим на роботу на місці) державних, кооперативних і громадських підприємств, установ, організацій, що знаходяться в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».
При цьому вищенаведена норма Інструкції №530/П-28, поширюючи встановлені Указами Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 «Про впорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» і від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, що працюють з районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» пільги на всіх робочих і службовців (в тому числі місцевих жителів і інших осіб, прийнятих на роботу на місці) державних, кооперативних і громадських підприємств, установ, організацій, що знаходяться в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, не передбачив будь-якого виключення з таких пільг (окремих статей вказаних Указів), отже, передбачена пунктом «д» статті 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960р. «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» пільга також поширена і на місцевих жителів, які працювали в державних, кооперативних і громадських підприємствах, установах, організаціях, що знаходяться в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.
Таким чином, наявні достатні та необхідні правові підстави для зарахування періоду роботи позивача з 18.11.1963р. по 06.12.1980р. до трудового стажу із застосуванням пільгового коефіцієнту - один рік за один рік і шість місяців.
За наведених обставин, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині щодо визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачеві у пільговому обчисленні страхового стажу за період роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, з 18.11.1963р. по 06.12.1980р., з розрахунку один рік роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік шість місяців страхового стажу, а також про зобов`язання відповідача здійснити обчислення пільгового страхового стажу позивача за період роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, з 18.11.1963р. по 06.12.1980р., з розрахунку один рік роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік шість місяців страхового стажу.
Відносно позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо розгляду заяви позивача від 17.10.2019р. про підвищення пенсії, як реабілітованій особі, яка зазнала політичних репресій та зобов`язання відповідача підвищити ОСОБА_1 , як реабілітованій особі, яка зазнала політичних репресій, відповідно до ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначену пенсію на 50 процентів мінімальної пенсії за віком, починаючи з часу початкового звернення, а саме з 17.10.2019р., суд зазначає наступне.
Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 та проживав в с. Вой-Вож Ухтинського району Республіки Комі у місці спецпоселення його репресованої за національною ознакою, як особа німецької національності, у 1943 році матері ОСОБА_2 , де мати була залишена для роботи у таборі Народного комісаріату внутрішніх справ під надзором спецкомендатури у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районного табору-будівництва з 1946 року по 16.02.1956 рік (час вивільнення).
Відповідно до довідки про реабілітацію від березня 1994 року №3/903-Ю, виданої за підписом заступника Міністра внутрішніх справ Республіки Комі, громадянка ОСОБА_2 в 1943 році зазнала політичних репресій за національною ознакою і знаходилася під наглядом органів внутрішніх справ в робітничій колонні НКВС на спец поселенні; підстава застосування репресій по політичним мотивам в адміністративному порядку: Указ ПВС СРСР від 26.11.1948р.; на підставі п. «в» ст.3 Закону Росії від 18.10.1991р. «Про реабілітацію жертв політичних репресій» громадянка ОСОБА_2 реабілітована.
Згідно з довідкою про реабілітацію №3/2336-Р від 19.12.2003р., виданою за підписом заступника Міністра внутрішніх справ Республіки Комі, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживав спільно з матір`ю на спецпоселенні в Комі АССР з моменту народження; мати ОСОБА_2 перебувала на обліку спец поселення на підставі Указу ПВС СРСР від 26.11.1948р. до 16.02.1956р.; на підставі п. «в» ст.3 та (або) ч.1 ст.1.1 Закону Російської Федерації від 18.10.1991р. №1761-1 «Про реабілітацію жертв політичних репресій» ОСОБА_1 реабілітований.
17.10.2019 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про перерахунок пенсії відповідно до п. «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в якій просив відповідача підвищити ОСОБА_1 , як реабілітованій особі, яка зазнала політичних репресій, відповідно до ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначену пенсію на 50 процентів мінімальної пенсії за віком.
Також позивачем надано відповідачу копії вищевказаних архівних довідок та довідок про реабілітацію, які містяться в матеріалах пенсійної справи ОСОБА_1 .
Листом від 28.10.2019р. за №7754/Р-09 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області відмовило у підвищенні ОСОБА_1 пенсії, як реабілітованій особі, яка зазнала політичних репресій, відповідно до п. «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з посиланням на те, що п.2.13 Порядку №22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого, отже, провести перерахунок пенсії на підставі наданих позивачем документів неможливо.
Незгода позивача з вказаною відмовою відповідача стала підставою для звернення до суду з вищевказаними позовними вимогами.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку №22-1 звернення особою за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію, але не раніше, ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Днем звернення за пенсією вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви про призначення, перерахунок, відновлення або переведення з одного виду пенсії на інший.
Згідно з п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
При цьому п.2.13 Порядку №22-1 визначено, що за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого. Для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.
Приписами ст.11 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» встановлено, що у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:
- репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом;
- члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» реабілітованими визнаються особи:
1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання;
2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів;
3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення;
4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину;
5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.
При цьому згідно з п.2 ст.13 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» потерпілими від репресій, зокрема, визнаються: діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року № 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.
За приписами п.4 ст.14 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» цей Закон у частині визнання реабілітованими, потерпілими від репресій поширюється на осіб, які належать до однієї з таких категорій осіб: особи, зазначені у статтях 1-2, 1-3 цього Закону, які є громадянами України.
Згідно з п.п.5-7 ст.2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» формами репресій, зокрема, визнаються: заслання; вислання; депортація.
Як слідує з наведених норм, Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» розмежовано поняття репресованих осіб, які в подальшому були реабілітовані, і осіб, потерпілих від репресій, до яких, зокрема, законом віднесено дітей репресованої особи, які народилися на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюється Національною комісією з реабілітації (далі - Національна комісія) за поданням регіональних комісій з реабілітації (далі - регіональні комісії).
Судом встановлено, що позивачем на підтвердження факту визнання його реабілітованим надано довідку про реабілітацію №3/2336-Р від 19.12.2003р., видану за підписом заступника Міністра внутрішніх справ Республіки Комі, відповідно до якої на підставі п. «в» ст.3 та (або) ч.1 ст.1.1 Закону Російської Федерації від 18.10.1991р. №1761-1 «Про реабілітацію жертв політичних репресій» ОСОБА_1 реабілітований.
При цьому підпунктом 1 пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 13.03.2018р. №2325-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» встановлено, що довідки або посвідчення про реабілітацію, видані у державах - республіках колишнього Союзу РСР або державним органами Союзу РСР, є чинними на території України.
Водночас, Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» не передбачає втрату чинності довідками, посвідченнями або іншими документами про реабілітацію, виданими до 05.05.2018р., тобто до набрання чинності Законом України від 13.03.2018р. №2325-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».
Таким чином, будь-якої повторної або додаткової реабілітації осіб, які вже були реабілітовані до набрання чинності Законом України від 13.03.2018р. №2325-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» і якими отримано відповідну довідку або інший документ про реабілітацію, законодавством України не передбачено.
Наведене також підтверджується листом Національної комісії з реабілітації від 10.09.2019р. №39, наданим у відповідь на звернення ОСОБА_1 від 11.04.2019р. про визнання його потерпілим від репресій, в якому Національна комісія зазначила, що ОСОБА_1 вже є реабілітованим, що підтверджується довідкою №3/2336-Р про реабілітацію, виданою Міністерством внутрішніх справ Республіки Комі (Російська Федерація) 19.12.2003р., і така довідка є чинною на території України.
Отже, факт визнання ОСОБА_1 реабілітованим підтверджується довідкою №3/2336-Р про реабілітацію, виданою Міністерством внутрішніх справ Республіки Комі (Російська Федерація) 19.12.2003р., яка є чинною на території України і у розумінні приписів п.2.13 Порядку №22-1 є достатнім документом для підтвердження того, що позивач є реабілітованою особою, бо, як зазначалося вище, відповідно до п.2.13 Порядку №22-1 для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (а це: заслання, вислання і депортація), приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.
За наведених обставин, відмова відповідача у підвищенні ОСОБА_1 пенсії, як реабілітованій особі, яка зазнала політичних репресій, відповідно до п. «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оформлена листом від 28.10.2019р. за №7754/Р-09, з посиланням на те, що позивачем в порушення вимог п.2.13 Порядку №22-1 не надано копію посвідчення реабілітованого є протиправною, оскільки надана позивачем довідка про реабілітацію є достатнім документом на підтвердження його статусу як реабілітованої особи.
Також суд додатково зауважує, що позивач з метою отримання саме посвідчення реабілітованої особи звертався до відповідних уповноважених органів, проте листом від 04.11.2019р. №8/26-4799 Довгинцівська районна у місті Кривому Розі рада повідомила про неможливість видачі такого посвідчення через відсутність бланків.
Отже, позовні вимоги в частині визнання протиправною такої відмови відповідача підлягають задоволенню.
Водночас, суд не знаходить підстав для задоволення у повному обсязі позовних вимог ОСОБА_1 в частині щодо зобов`язання відповідача підвищити ОСОБА_1 , як реабілітованій особі, яка зазнала політичних репресій, відповідно до ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначену пенсію на 50 процентів мінімальної пенсії за віком, починаючи з часу початкового звернення, а саме з 17.10.2019р., з огляду на таке.
Як зазначалося вище, відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Отже, право на підвищення до призначеної пенсії на 50 процентів мінімальної пенсії за віком мають саме репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано.
При цьому, як вже зазначалося, Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» розмежовано поняття репресованих осіб, які в подальшому були реабілітовані, та визначено, що до них належать особи, які зазнали репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом, а також поняття осіб, потерпілих від репресій, до яких, зокрема, належать члени сім`ї репресованих осіб, в тому числі діти репресованої особи, які народилися на засланні, висланні під час перебування репресованої особи на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва.
Таким чином, ОСОБА_1 є не репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а особою, потерпілою від репресій, а саме: членом сім`ї репресованої особи дитиною репресованої матері, яка народилися на засланні, висланні під час перебування репресованої особи на засланні, висланні, залишенні репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва.
Наведене фактично визнається відповідачем, з огляду на викладену ним у відзиві на позов позицію.
З огляду на наведене, у позивача відсутнє право на підвищення до призначеної пенсії на 50 процентів мінімальної пенсії за віком, оскільки він не є репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано.
Натомість, ОСОБА_1 є членом сім`ї репресованої особи, яку було примусово переселено, тому відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» позивач має право на підвищення до призначеної пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Доводи відповідача відносно того, що право на таке підвищення до пенсії мають виключно особи, яких реабілітовано в порядку та відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», є безпідставними, оскільки приписи п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» такого застереження не містять. При цьому позивач просить здійснити йому вищевказане підвищення до пенсії не на підставі ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», а саме на підставі п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
За наведених обставин, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та зобов`язання ГУ ПФУ у Дніпропетровській області підвищити ОСОБА_1 відповідно до ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначену пенсію на 25 процентів мінімальної пенсії за віком, починаючи з часу початкового звернення, а саме з 17.10.2019р.
Приписами ч.1 ст.371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.
За таких обставин, слід допустити рішення суду до негайного виконання в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно із ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як встановлено з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду у розмірі 1536,80грн.
Отже, судовий збір у сумі 1536,80грн. підлягає відшкодуванню на користь позивача шляхом стягнення з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань останнього.
Керуючись ст. ст. 72-74, 77, 241-246, 260-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст.295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 26 лютого 2020 року.

Суддя О.М. Турова