Справа № 120/53/20-а
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2020-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/53/20-а Головуючий у 1-й інстанції: Слободонюк Михайло Васильович

Суддя-доповідач: Охрімчук І.Г.

25 лютого 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Охрімчук І.Г.

суддів: Капустинського М.М. Смілянця Е. С.

за участю:

секретаря судового засідання: Шпикуляк Ю.В.,

представника позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Антарес" на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року (повний текст ухвали складено 08.01.2020 року, м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом Закритого акціонерного товариства "Антарес" до Державного нотаріуса Літинської державної нотаріальної контори Вінницької області Гуменюк Наталії Петрівни про визнання незаконною відмову у скасуванні запису та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач - Закрите акціонерне товариство «Антарес» звернулося до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Державного нотаріуса Літинської державної нотаріальної контори Вінницької області Гуменюк Наталі Петрівни про визнання незаконною відмови у скасуванні запису з реєстраційним номером 679504 від 13.03.2008 року та зобов`язання відповідача внести зміни до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна шляхом вилучення запису з реєстраційним номером 679504 від 17.03.2008 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №187100423 від 31.10.2019 року, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є запис з реєстраційним номером 679504 від 17.03.2008 року, зроблений відповідачем про те, що комплекс готелю та котельні, який розташований за адресою: смт. Літин, вул. Фабриціуса, будинок 22, власником якого вказаний позивач ЗАТ «Антарес», перебуває під забороною на підстави ухвали б/н Літинського районного суду від 13.06.2007 року. Позивач зауважує, що відповідний запис про обтяження був здійснений відповідачем помилково, оскільки ухвали Літинським районним судом від 13.06.2007 року не виносилось і такий документ у реєстраційній справі відсутній. На переконання позивача, відмова відповідача у виправленні відповідної помилки є незаконною та такою, що порушує право товариства на вільне володіння та розпорядження своїм майном. При цьому, позивач керуючись положеннями абз. 3 частини 1 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якими передбачено, що у разі, якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду, звернувся до суду з відповідним позовом.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 08.01.2020 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Закритого акціонерного товариства «Антарес» до Державного нотаріуса Літинської державної нотаріальної контори Вінницької області Гуменюк Наталі Петрівни про визнання незаконною відмову у скасуванні запису та зобов`язання вчинити дії. Роз`яснено позивачу, що захист порушеного права має відбуватись за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу учасників справи.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції від 08.01.2020 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги посилається на те, що документа на підставі якого відповідачем було внесено відомості про обтяження, а саме ухвали б/н Літинського районного суду від 13.06.2007 року не існує в природі. У зв`язку з цим позивач просив виправити цю помилку в реєстрі. На думку позивача, цивільна справа між ЗАТ "Антарес" та іншими особами, до дій та бездіяльності нотаріуса не має відношення.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2020 року відкрито апеляційне провадження, а ухвалою суду від 14.02.2020 року призначено до апеляційного розгляду.

Відповідач, скориставшись своїм правом, надіслав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому стверджує, що суд першої інстанції дійшов обґрунтовано відмовив у відкритті провадження, оскільки стороною позивача зазначається про те, що наявність запису про перебування під забороною майна перешкоджає йому в отриманні кредитів, побутових ділових контактів із партнерами. Таким чином, позивачем визнається те, що вчинення певних реєстраційних дій на майно порушує його інтереси, як особи приватного права, а тому правовідносини слід вважати такими, що втрачають публічний характер.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №187100423 від 31.10.2019 року, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є запис з реєстраційним номером 679504 від 17.03.2008 року, зроблений відповідачем про те, що комплекс готелю та котельні, який розташований за адресою: смт. Літин, вул. Фабриціуса, будинок 22, власником якого вказаний позивач ЗАТ «Антарес», перебуває під забороною на підстави ухвали б/н Літинського районного суду від 13.06.2007 року.

Позивач зауважує, що відповідний запис про обтяження у Реєстрі був здійснений відповідачем помилково, оскільки такої ухвали Літинським районним судом не виносилось і такого документа у реєстраційній справі не має. Він вважає, що відмова відповідача у виправленні відповідної помилки є незаконною та такою, що порушує право товариства на вільне володіння та розпорядження своїм майном. При цьому, позивач керується положеннями абз. 3 частини 1 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якими передбачено, що у разі, якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду.

Вважаючи незаконною відмову у скасуванні запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що даний спір щодо скасування запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17.03.2008 року № 6793504, який внесений реєстратором саме в межах розгляду цивільного спору між фізичними особами та ЗАТ «Антарес» та стосується прав на відповідне нерухоме майно, не є публічно-правовим, а тому юрисдикція адміністративних судів, що встановлена статтею 19 КАС України, на нього не поширюється.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх передчасними, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб місцевих органів виконавчої влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Частина 1 статті 2 КАС України регламентує необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Зі змісту п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України випливає, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб`єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди, крім іншого, перевіряють також чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведеними положеннями процесуального закону окреслюється перелік повноважень адміністративного суду при вирішенні питання про правомірність рішень, дій чи бездіяльності осіб, яким делеговані повноваження зі здійснення владних (публічно-владних) управлінських функцій. Викладене, на переконання судової колегії, підтверджує відсутність в адміністративних судів правових підстав для вирішення питань про право цивільне у межах оскарження таких дій, рішень чи бездіяльності.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності. У випадку коли позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі (п.1 ч.1 ст.170 КАС України).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (абз. 2 п.2 ч.1 ст.4 КАС України).

На підставі п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми КАСУ узгоджуються з положеннями ст. 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

У п. 22 постанови від 4 вересня 2018 року (справа № 823/2042/16, провадження № 11-377апп18) Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Разом з тим, за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 12 червня 2019 року (справа № 344/10480/16-а), від 04 червня 2019 (справа №826/4204/18), публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Отже, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами щодо їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги цього суб`єкта владних повноважень.

При цьому, в даних постановах Великої Палати Верховного Суду зазначено, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

З огляду на викладене, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Надаючи правову оцінку судовому рішенню, колегія суддів зважає також на таке.

Відповідно до визначення, що міститься у статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у редакції, чинній на час внесення спірного реєстраційного запису (17.03.2008р.), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Як зазначено у частині першій статті 18, частині першій статті 23 цього Закону у редакції, чинній на час внесення спірного реєстраційного запису (17.03.2008р.), державна реєстрація обмеження права на нерухоме майно проводиться на підставі заяви особи, на користь якої встановлено обмеження, якщо інше не передбачено договором або законом. Державна реєстрація обмежень речових прав на нерухоме майно проводиться органом державної реєстрації прав на підставі, зокрема, ухвали суду про забезпечення позову. Тобто, державна реєстрація прав, зокрема і їх обмежень, проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою та відповідної ухвали суду про забезпечення позову. Відповідно, відносини у сфері державної реєстрації виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що звернення позивача до суду спрямоване не стільки на оскарження відмови (дій) відповідача щодо розгляду його заяви, як на скасування запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 679504 від 17.03.2008 року, вчиненому на підставі ухвали Літинського районного суду від 13.06.2007 року. Водночас суд першої інстанції зазначив, що з наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що оскаржуваний реєстраційний запис вчинений відповідачем в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ЗАТ «Антарес» про визнання недійсними позачергових загальних зборів і рішення зборів, по якій Літинським районним судом винесено ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та зважаючи на викладене, прийшов до висновку, що оскаржувані реєстраційні дії та запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17.03.2008 року № 6793504 внесений реєстратором саме в межах розгляду цивільного спору між фізичними особами та ЗАТ «Антарес» і такі заходи були спрямовані саме задля забезпечення відповідного спору. Отже, спірні правовідносини в межах яких мало місце забезпечення позову та внесення запису про заборону відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі ухвали суду від 13.06.2007 року, були пов`язані із спором щодо майна ЗАТ «Антарес», який виник між відповідними особами засновниками ЗАТ «Антарес» та самим товариством, і ці заходи були діючими на момент розгляду такої справи, тобто виконували свою функцію, що випливає зі змісту долученого до матеріалів позову листа Літинської державної нотаріальної контори від 05.12.2019 року №1971/02-32. Крім того суд першої інстанції зазначив, що внесення змін до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна шляхом вилучення запису за реєстраційним № 679504 від 17.03.2008 року чи скасування такого запису безпосередньо буде мати вплив на зміст і стан речового права позивача чи інших осіб (третіх осіб) на користь яких таке забезпечення позову існувало.

Колегія суддів не погоджується з позицією суд першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у даній справі, вважає такий висновок помилковим, виходячи з наступного.

Виходячи з положень пункту 7 частини 1 статті 4, пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України, до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що висновок суд першої інстанції в даній справі є передчасним. Судова колегія вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про відмову у відкритті провадження по даній справі був позбавлений можливості повно та всебічно перевірити обставини наявності спору про право на нерухоме майно, або про його обтяження чи наявності підстав для вирішення цього спору за правилами цивільного або господарського судочинства, оскільки зазначені обставини можуть бути встановлені під час судового розгляду справи.

На час відкриття провадження у справі були відсутні докази, що свідчать про наявність майнового спору. Суд першої інстанції не перевірив наявність ухвали Літинського районного суду від 13.06.2007 року. Не перевірив наявність спору щодо майна та наявність існування самої справи в рамках якої міг вирішуватись майновий спір, а також в рамках якої винесено ухвалу про накладення арешту на майно, при цьому, не приєднав до справи відповідні докази.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, на стадії відкриття провадження у даній справі, не міг у повному обсязі перевірити критерії розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, а саме: суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. При цьому, суд мав у повному обсязі з`ясувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Як передбачено нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., Закону України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини» інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п.1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Разом з тим, у рішенні від 20.07.2006 р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що судовий захист порушених прав позивача слід здійснювати за правилами цивільного (господарського) судочинства, що в свою чергу виключає можливість розгляду даної справи за правилами адміністративного судочинства, та є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Аналізуючи наведені положення норм процесуального права та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження в адміністративній справі, неповно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення питання, порушивши при цьому норми процесуального права, що призвело до постановлення не правильного судового рішення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 320 КАС України, неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання є підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції .

З огляду на наведене, порушення судом першої інстанції норм процесуального права є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Антарес" задовольнити.

Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом Закритого акціонерного товариства "Антарес" до Державного нотаріуса Літинської державної нотаріальної контори Вінницької області Гуменюк Наталії Петрівни про визнання незаконною відмову у скасуванні запису та зобов`язання вчинити дії скасувати.

Справу направити до Вінницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 лютого 2020 року.

Головуючий Охрімчук І.Г.

Судді Капустинський М.М. Смілянець Е. С.