Справа № 500/2816/19
Суддя: Мандзій Олексій Петрович
Дата ухвалення: 2020-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2816/19

25 лютого 2020 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Мандзія О.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання дій протиправними та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Сухарського Р.С. (далі відповідач), в якому просить:

визнати протиправними дії головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Сухарського Р.С. по винесенню постанови про стягнення виконавчого збору ВП №52464632 в сумі 40856,77 грн. та постанови про арешт майна боржника ВП №60615901;

скасувати постанову від 14.11.2019 року про стягнення виконавчого збору ВП №52464632 в сумі 40856,77 грн.;

скасувати постанову від 14.11.2019 року про арешт майна боржника ВП №60615901.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на виконанні у Тернопільському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області перебуває виконавче провадження ВП№52464632 по примусовому виконанню виконавчого листа №607/12428/15-ц, виданого 15.08.2016 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" заборгованість за кредитним договором в розмірі 16092,14 швейцарських франків, 62,66 грн. пені, судовий збір в розмірі 3626,85 грн. На адресу відповідача надійшла заява стягувача від 31.10.2019 року про повернення виконавчого документу. Однак, в межах вказаного виконавчого провадження, без вчинення заходів примусового виконання рішення суду, тобто без фактичного стягнення грошових коштів, державним виконавцем 14.11.2019 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП №52464632, а також при примусовому виконанні якої накладено арешт на майно боржника згідно постанови ВП №60615901.

За таких підстав, вважає оскаржувані постанови від 14.11.2019 року про стягнення виконавчого збору ВП №52464632 та про арешт майна боржника ВП №60615901 протиправними та такими, що підлягають скасуванню, що, власне, і зумовило звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 12.12.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 03.01.2020 року.

На виконання вимог вказаної ухвали, у визначений судом строк відповідач відзиву на позовну заяву не подав.

Ухвалою суду від 03.01.2020 року відкладено розгляд справи на 28.01.2020 року.

Ухвалою суду від 28.01.2020 року, постановленою в судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати, згідно ч.7, 8 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), витребувано у відповідача матеріали виконавчого провадження ВП №52464632 та відкладено розгляд справи на 25.02.2020 року.

Представником позивача25.02.2020 року заявлено клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якому наголосив, що інших документів, окрім долучених до позовної заяви, при ознайомлені з матеріалами виконавчого провадження надано не було.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча в судовому засіданні 28.01.2020 року належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду відповідно до ст.124, 126 КАС України. Причини неявки суду не повідомлено, витребуваних документів не представлено.

На підставі, ч.1 ст.52 КАС України суд вважає за необхідне допустити заміну відповідача його правонаступником Тернопільським міським відділом державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ).

Враховуючи положення ч.3 ст.194, ч.9 ст.205, ч.4 ст.229 та ч.3 ст.268 КАС України, суд дійшов висновку про наявність підстав розгляду справи у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, суд при прийняті рішення виходить з наступних підстав і мотивів.

Судом встановлено, що на виконанні у Тернопільському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області перебуває виконавче провадження ВП№52464632 по примусовому виконанню виконавчого листа №607/12428/15-ц, виданого 15.08.2016 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" заборгованість за кредитним договором в розмірі 16092,14 швейцарських франків, 62,66 грн. пені, судовий збір в розмірі 3626,85 грн. На адресу відповідача надійшла заява стягувача від 31.10.2019 року про повернення виконавчого документу.

Стягувачем на адресу Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області надіслано заяву №1296/19 від 31.10.2019 року про повернення виконавчого документу (а.с.11-120.

В межах виконавчого провадження ВП№52464632, державним виконавцем 14.11.2019 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 40856,77 грн. (а.с.7-8).

При примусовому виконанні постанови ВП№52464632 від 14.11.2019 року, державним виконавцем накладено арешт на майно боржника згідно постанови ВП №60615901 від 14.11.2019 року (а.с.9).

Не погоджуючись з постановами від 14.11.2019 року про стягнення виконавчого збору ВП №52464632 та про арешт майна боржника ВП №60615901, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість висновків відповідача, і винесених на підставі них спірних правових актів індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року №1404-VІІІ (далі Закон №1404-VІІІ).

У відповідності до ст.1 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч.1 ст.5 Закону №1404-VІІІ).

Згідно з ч.1 ст.18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Таким чином, виконавче провадження направлено на фактичну реалізацію рішення уповноваженого органу шляхом вчинення заходів примусового характеру, передбачених вказаним Законом.

Приписами ст.27 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

За такого правового врегулювання та обставин справи, суд зазначає, що виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду. Виконавчий збір є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.

Як передбачено ч.3 ст.40 Закону №1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Здійснюючи правовий аналіз норм наведеного вище Закону №1404-VІІІ, що регулює питання виконавчого збору, суд зазначає, що, якщо такий не стягнуто, постанові про стягнення виконавчого збору повинна передувати постанова про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.1, 3, 4, 6 ч.1 ст.37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого ч.9 ст.27 цього Закону), 11, 14 і 15 ч.1 ст.39 цього Закону.

Як встановлено судом, в межах виконавчого провадження ВП№52464632, державним виконавцем 14.11.2019 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 40856,77 грн.

На адресу Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області стягувачем було надіслано заяву №1296/19 від 31.10.2019 року про повернення виконавчого документу.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази винесення 14.11.2019 року державним виконавцем постанови про повернення стягувачу виконавчого документа та підстав, з яких була винесена вказана постанова.

Матеріали виконавчого провадження ВП№52464632, як докази, які підтверджують обставини, так і сам відзив, на виконання вимог ухвали про відкриття провадження у справі від 12.12.2019 року відповідачем подано не було.

З урахуванням вказаного та з метою з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами суд вживав заходи, визначені ч.4 ст.9, ч.3 ст.80 КАС України, зокрема ухвалою суду від 28.01.2020 року, постановленою, без виходу до нарадчої кімнати згідно ч.7, 8 ст.243 КАС України, в судовому засіданні за участі головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Сухарського Р.С., витребувано у такого матеріали виконавчого провадження ВП№52464632.

Проте, матеріали виконавчого провадження ВП№52464632 не було представлено суду як докази на виконання вимог ні ухвали про відкриття провадження у справі від 12.12.2019 року, ні ухвали про витребування від 28.01.2020 року.

В свою чергу, представником позивача повідомлено про подання наявних доказів у позивача разом з пред`явленням позов у до суду.

В силу приписів ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами ж ч.2 ст.77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень ч.5 ст.77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Зазначена стаття визначає, як розподіляються обов`язки щодо доказування і подання доказів між особами, які беруть участь у справі, та передбачає активну роль суду у процесі доказування та спрямована на забезпечення повного з`ясування обставин у справі на основі поєднання принципів змагальності та офіційності.

Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов`язок відсутній, якщо відповідач визнає позов.

Презумпція винуватості суб`єкта владних повноважень-відповідача означає припущення, що повідомлені позивачем обставини у справі про рішення, дії, бездіяльність відповідача і про порушення права, свободи чи інтересу відповідають дійсності, доки відповідач їх не спростує на основі доказів.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у п.36 справи "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), від 01.07.2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Суд наголошує, що відповідач відзив на позовну заяву у строк, встановлений судом, не подав та про причини не подання відзиву суд не повідомив, що відповідно до ч.4 ст.159 КАС України може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Враховуючи неможливість, не зважаючи на пропозицію особам, які беруть участь у справі, подати та витребування доказів з власної ініціативи, тобто вжиття судом всіх передбачених законом заходів, необхідних для з`ясування обставин справи, дослідження матеріалів виконавчого провадження ВП№52464632, та беручи до уваги недоведеність правомірність своїх дій відповідачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині скасування постанови від 14.11.2019 року про стягнення виконавчого збору ВП №52464632.

Водночас, вимога про скасування постанови від 14.11.2019 року про арешт майна боржника ВП №60615901, яка винесена в межах виконавчого провадження з примусового виконання постанови від 14.11.2019 року про стягнення виконавчого збору ВП №52464632, підлягає до задоволення як похідна позовна вимога в розуміння п.23 ч.1 ст.4 КАС України.

Отже, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов, підлягає до задоволення, виходячи з меж заявлених позовних вимог, шляхом визнання протиправними та скасування постанов головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Сухарського Руслана Степановича від 14.11.2019 року про стягнення виконавчого збору ВП №52464632 та про арешт майна боржника ВП №60615901, що є належним способом захисту прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч.1 ст.139 КАС України).

Оскільки позов підлягає до задоволення, то до відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сплачена сума судового збору в розмірі 768,40 грн. згідно квитанції №0.0..1 від 06.12.2019 року.

Керуючись ст.139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Сухарського Руслана Степановича від 14.11.2019 року про стягнення виконавчого збору ВП №52464632.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Сухарського Руслана Степановича від 14.11.2019 року про арешт майна боржника ВП №60615901.

Стягнути з Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 (сорок) копійок, сплачений на підставі квитанції №0.0..1 від 06.12.2019 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (46002 Тернопільська область, місто Тернопіль, вулиця Князя Острозького, будинок 14, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2020 року.

Головуючий суддя Мандзій О.П.

копія вірна

Суддя Мандзій О.П.