Справа № 826/16674/18
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Шурка О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.03.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовомдо Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-12278-25 від 03.07.2018 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 4800,76 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.03.2019 позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-12278-25 від 03.07.2018 Головного управління ДФС у м. Києві.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог, при цьому, посилаючись на порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , відповідно до посвідчення № НОМЕР_1 , є пенсіонером та 25.03.2002 зареєстрована як фізична-особа підприємець.

У січні 2014 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 помилково було подано звіт за 2013 рік про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску з сумами нарахувань. Згодом, позивачем було виявлено помилку та 29.01.2014 подано новий звіт з нульовими показниками.

09.07.2014 року у відділенні поштового зв`язку позивачем отримано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 02.07.2014 № Ф-12278-25 на суму 4800,76 грн., що видана ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, з якою позивач не погодилася та 12.07.2014 через канцелярію ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві надала свої пояснення та просила скасувати вказану вимогу.

У зазначених поясненнях позивачем було вказано, що ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 19.10.1994 та у відповідності до вимог ч. 2 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», як платник, яка обрала спрощену систему оподаткування, звільняється від сплати за себе єдиного внеску, а бути платником єдиного внеску може лише за умови добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, однак такої згоди вона не надавала та відповідний договір не укладала.

Проте, в липні 2018 року, ОСОБА_1 отримала вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 03.07.2018 № Ф-12278-25 на суму 4800,76 грн., що видана Головним управління ДФС у м. Києві.

19.07.2018 року позивач звернулась до Головного управління ДФС у м. Києві із заявою про корегування даних в електронній базі ДПІ та зняття нарахувань (податкового боргу, пені, штрафних санкцій) з огляду на те, що позивач є пенсіонером за віком.

Розглянувши заяву від 19.07.2018, Головне управління ДФС у м. Києві відмовило в її задоволенні, зазначивши, що база нарахування визначена самостійно, у зв`язку з чим, заборгованість підлягає сплаті на загальних підставах.

Вважаючи вказану вимогу про сплату боргу (недоїмки) неправомірною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звільняється від сплати за себе єдиного внеску на підставі частини четвертої статті 4 Закону «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а тому, оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною.

Зважаючи на вказане вище, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Інструкцією про порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449.

Відповідно до п. 2 ст. 1, п. 2 ст. 2 Закону № 2464, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з приписами п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе та членів сім`ї, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу (п. 3 ч. 1 ст. 7 цього Закону).

Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця (ч. 8 ст. 9 зазначеного Закону).

Нормами ч. 4 ст. 4 Закону № 2464, визначено, що особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, необхідними умовами для застосування положень частини 4 статті 4 Закону № 2464-VI, є отримання особою статусу пенсіонера чи встановлення такій особі інвалідності, а також отримання нею відповідно до закону пенсії або соціальної допомоги. При цьому, єдиною підставою, за наявності якої вказані положення не підлягають застосуванню, - це добровільна згода особи на участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Законом України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», визначено принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Статтею 1 вказаного Закону, визначено, що пенсіонером є особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно положень ч. 1 ст. 9 Закону № 1058-ІV, за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання; пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Законом України «Про пенсійне забезпечення», також визначені види пенсій, серед яких є і державна пенсія за віком.

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що позивач повідомляла контролюючий орган про те, що вона є пенсіонером та надала копію відповідного посвідчення, а також докази того, що вона є одночасно платником єдиного податку. Також, позивач вказувала на те, що договір про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладала.

У частині доводів сторони апелянта про те, що оскільки позивач самостійно відобразила суму нарахування єдиного соціального внеску, з огляду на що, коригуванню задекларовані показники не підлягають, колегія суддів до таких ставиться критично, з урахуванням того, що у позивача у даному випадку відсутні законодавчо визначені підстави для сплати ЄСВ, а тому, його нарахування є протиправним навіть за умови, що платник податків самостійно (помилково) подав таку звітність.

Колегією суддів також враховується правова позиція, висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 814/779/17 (провадження № 11-1379апп18), відповідно до якої досягнення пенсійного віку є загальним страховим ризиком, який поруч із інвалідністю, вказує на втрату особою працездатності та передбачає право на отримання відповідного соціального забезпечення за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку та на умовах, визначених чинним законодавством. У зв`язку з цим, застрахована особа у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування замість обов`язку подальшої сплати внесків набуває право на отримання відповідних страхових виплат у вигляді пенсій (за наявності необхідного страхового стажу), що логічно виключає можливість покладення на неї обов`язку одночасної сплати єдиного внеску та є нормативно визначеною підставою для звільнення такої особи від його подальшої сплати. Зважаючи на соціальну солідарність та справедливість у системі соціального захисту, до складу якої входить система пенсійного забезпечення, держава нормативно встановлює передумови щодо визначення пропорційної взаємозалежності між особистою участю особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та рівнем її подальшого пенсійного забезпечення за рахунок вказаної системи фінансування пенсій та інших соціальних виплат. А тому, частина 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», передбачає сплату єдиного внеску особою, яка отримує виплати за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування при досягненні віку, виключно на добровільних засадах.

Таким чином, зважаючи на те, що позивач відповідно до наявних у справі документів підпадає під категорію осіб, які відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону № 2464, звільняються від сплати єдиного внеску, та приймаючи до уваги те, що ДФС України та ГУ ДФС у м. Києві документально не підтвердили правомірність формування в особовій картці позивача недоїмки по сплаті єдиного внеску в сумі 4800,76 грн., суд першої інстанції дійшов до цілком правильного висновку про те, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій та рішень з урахуванням вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Висновки суду апеляційної інстанції за наслідком розгляду апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто, прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.03.2019 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко