Справа № 260/1105/19
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2020-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 рокуЛьвівСправа № 260/1105/19 пров. № А/857/967/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Сеника Р.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року, ухвалене суддею Ващиліним Р.О. у м. Ужгороді о 10 год. 29 хв. у справі № 260/1105/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправним та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Закарпатській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-4546-50 від 13.11.2018 року в сумі 15 819,54 грн.

У обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає те, що 13.11.2018 року відповідач виніс вимогу про сплату боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок), як фізичній особі-підприємцю, який має прострочену заборгованість зі сплати єдиного внеску.

Позивачка вважає цю вимогу протиправною з огляду на те, що відповідно до статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. Оскільки, позивачка не здійснює підприємницьку діяльність та не отримує доходу від цієї діяльності, то, на її думку, не зобов`язана сплачувати єдиний внесок.

Крім того, позивачка додатково зазначила про те, що в порушення вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відповідач не надіслав вимогу про сплату боргу окремо за календарний 2017 рік, а з 01 січня 2018 року за квартал. Інакше, на думку позивачки, вона була б поінформована про наявність боргу зі сплати єдиного внеску раніше і змогла б уникнути подальшого нарахування єдиного внеску.

Позивачка зробила висновок про те, що відповідач безпідставно визначив їй заборгованість зі сплати єдиного внеску та виніс вимогу про сплату цього боргу. На думку позивачки, належним способом захисту порушеного права є скасування вимоги про сплату боргу.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням суду його оскаржила позивачка, яка просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачка зазначає те, що суд першої інстанції при вирішенні справи та прийнятті оскарженого рішення порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини справи.

Позивачка зазначає, що нарахування єдиного внеску для особи, яка не отримує доходів є недопустимим, при цьому, навіть у випадку коли особа допустила заборгованість зі сплати єдиного внеску, податковий орган зобов`язаний вчасно поінформувати боржника про наявність заборгованості та не створювати штучного нарахування заборгованості в подальших звітних періодах.

Позиція відповідача у справі зводиться до того, що позивачка з 15.12.2005 року зареєстрована, як фізична особа-підприємець, вид діяльності здавання власного нерухомого майна в оренду. В період з січня 2017 року по жовтень 2018 позивачка допустила заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 15 819, 54 гривень. Відповідач зазначає, що відповідно до абзацу 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний соціальний внесок повинні сплачувати особи, які фактично не здійснюють підприємницьку діяльність і не отримують від неї доходу, проте перебувають на обліку в органах ДФС та мають відповідний статус.

Оскільки, позивачка зареєстрована як фізична особа-підприємець, вид діяльності - здавання власного нерухомого майна в оренду, то зобов`язана сплачувати єдиний внесок, а тому відповідач вважає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4546-50 від 13.11.2018 в розмірі 15 819,54 грн. є правомірною.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що з 15.12.2005 року ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець, вид діяльності - здавання власного нерухомого майна в оренду, перебуває на обліку в Головному управлінні ДФС у Закарпатській області, як платник податків, зборів та загальнообов`язкових платежів та як платник єдиного внеску.

19.03.2019 року ОСОБА_1 припинила підприємницьку діяльність, номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 4005249.

Позивачка допустила заборгованість зі сплати єдиного внеску, яка станом на 31.10.2018 року складає 15 819,54 грн. та утворилась з січня 2017 року.

13.11.2018 року Головне управління ДФС у Закарпатській області винесло вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4546-50, на підставі якої зобов`язало позивачку сплатити заборгованість з єдиного внеску в розмірі 15 819,54 грн.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач правомірно виніс вимогу про сплату боргу з єдиного внеску, оскільки, ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець, вид діяльності - здавання власного нерухомого майна в оренду, перебуває на обліку в Головному управлінні ДФС у Закарпатській області, як платник податків, зборів та загальнообов`язкових платежів і як платник єдиного внеску, а абзац 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зобов`язує платників єдиного внеску сплачувати його незалежно від отримання доходу таким платником.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначено як консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Частиною 1 статті 5 Закону № 2464-VI передбачено, що взяття на облік осіб, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Частиною 2 статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Абзацом 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI визначено, що у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Згідно з частиною 8 статті 9 цього ж Закону платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону № 2464-VI, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Частиною 12 статті 9 Закону № 2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу).

Отже, на підставі аналізу наведених вище норм апеляційний вважає, що у разі коли особа є фізичною особою-підприємцем і перебуває на обліку як платник єдиного внеску, то вона зобов`язана сплачувати єдиний внесок у розмірі визначеному частиною 8 статті 9 Закону № 2464-VI, і у випадку, коли дохід від здійснення певної діяльності у неї відсутній.

Цей висновок стосується і позивачки, яка у період за який нарахована недоїмка з єдиного внеску, була зареєстрована в органах ДФС як фізична особа-підприємець і перебувала на обліку як платник єдиного внеску.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 13 Закону № 2464-VI органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Частиною 4 статті 25 Закону № 2464-VI визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно з частиною 16 статті 25 Закону № 2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

13 листопада 2018 року Головне управління ДФС у Закарпатській області винесло вимогу про сплату боргу № Ф-4546-50, яку надіслало позивачці 06 грудня 2018 року. На підставі цієї вимоги позивачку зобов`язано сплатити заборгованість, яка виникла у зв`язку з несплатою єдиного внеску за період з 01 січня 2017 року по 31 жовтня 2018 року.

Отже, апеляційний суд вважає, що вимога про сплату боргу прийнята з підстав та у спосіб визначений Законом № 2464-VI.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року в справі № 260/1105/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Р. П. Сеник
С. М. Шевчук
Повний текст постанови складений 26.02.2020 року