Справа № 460/1430/19
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2020-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 рокуЛьвівСправа № 460/1430/19 пров. № 857/13905/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.,

суддя Глушко І.В.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

представника позивача Лесюк В.І.

представника відповідача Шангрик Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року (головуючий суддя Зозуля Д.П., м.Рівне, проголошено 12:12:40) у справі № 460/1430/19 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу, рішень, -

В С Т А Н О В И В:

14.06.2019 року позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області (правонаступник - Головне управління ДПС у Рівненській області) , в якому просив визнати протиправним та скасувати: податкове повідомлення-рішення № від 28.01.2019, прийняте Головним управлінням ДФС у Рівненській області; податкове повідомлення-рішення № від 28.01.2019, прийняте Головним управлінням ДФС у Рівненській області; вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3 від 28.01.2019, прийняту Головним управлінням ДФС у Рівненській області; рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 28.01.2019, прийняте Головним управлінням ДФС у Рівненській області.

Позов обґрунтовує тим, що фізична особа-підприємець, яка перебуває на загальній системі оподаткування вправі відносити до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, вартість матеріалів, комплектуючих виробів, запасних частин та інших матеріалів, а також витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів. Зазначає, що посадові особи контролюючого органу всупереч імперативним приписам Конституції України, Податкового кодексу України, безпідставно, невмотивовано та на власне суб`єктивне трактування, без законодавчого визначення поняття та ознак терміну «основні засоби подвійного призначення» дійшли до висновків, що транспортні засоби, які позивач використовує у своїй підприємницькій діяльності, є основними засобами подвійного призначення. При цьому, відповідач повністю знівелював таким принципом податкового законодавства, як правомірність рішень платника податку. Як наслідок, відповідач дійшов протиправних висновків стосовно того, що витрати, пов`язані із заміною запчастин транспортних засобів за період 2017 року, неправомірно віднесено позивачем до складу витрат. Щодо збільшення відповідачем зобов`язання зі військового збору та донарахування штрафних санкцій, позивач вказує, що ним правомірно віднесено до складу витрат за 2017 рік вартість придбання запасних частин до транспортних засобів, збільшення зобов`язання зі сплати військового збору та донарахування штрафних санкцій відповідно до податкового повідомлення-рішення здійснено відповідачем протиправно. Щодо донарахування відповідачем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та штрафних санкцій, позивач зазначає, що ним правомірно віднесено до складу витрат за 2017 рік вартість придбання запасних частин до транспортних засобів на транспортні засоби, донарахування відповідачем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та штрафних санкцій відповідно до вимоги про сплату боргу (недоїмки), рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску здійснено відповідачем протиправно.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року адміністративним позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Рівненській області: № від 28.01.2019 р. яким було збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір на загальну суму 3054.80 грн., з них за податковими зобов`язаннями +2443.84 грн., та 610.96 за штрафними санкціями ; № від 28.01.2019 р. яким було збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 43578.79 грн. з них за основним платежем 34063.03 грн., та 8715.76, за штрафними санкціями; вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3 від 28.01.2019; рішення Головного управління ДФС у Рівненській області № від 28.01.2019 яким застосовано санкції в розмірі 3584.30 грн.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що позивач за перевірений період завищив документально підтверджених витрат за 2017 рік на загальну суму 162922,62 грн., зокрема включив до документально підтверджених витрат вартість придбання товаро матеріальних цінностей (запчастини до автомобілів) на загальну суму 162922,62 грн. Крім того, позивач допустив порушення порядку заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік, у зв`язку з чим йому донараховано податок на доходи фізичних осіб у сумі 5536,96 грн. Податковий орган вважає, що фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування не має право включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення (вантажних автомобілів, у тому числі сідельних тягачів та напівпричепів, які призначені для перевезення вантажів). Зазначає, що позивачем неправомірно віднесено до складу витрат за 2017 рік вартість придбання запасних частин до транспортних засобів. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Відповідачем заявлено клопотання про заміну відповідача на належного. Суд відповідно до вимог ст.52 КАС України проводить заміну відповідача з Головного управління ДФС у Рівненській області на Головне управління ДПС у Рівненській області.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримує вимоги апеляційної скарги.

Представник позивача заперечує доводи апеляційної скарги. Вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Головним управлінням ДФС у Рівненській області з 04.12.2018 по 17.12.2018 була проведена документальна планова виїзна перевірка позивача. За результатами зазначеної перевірки контролюючим органом було складено акт №2774/17-00-13-04-07/ НОМЕР_1 від 22.12.2018, яким зафіксовано порушення: п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України (далі ПК України), а саме завищення суми валових витрат у 2017 на суму 162922,62 грн.; п. 164.1 ст. 164, п. 167.1. ст. 167, п. 177.1., п. 177.2., п. 177.4. ст. 177 ПК України, донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2015 та 2017 рік на загальну суму 34863,03 грн.; п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», донараховано єдиний внесок за 2017 рік на загальну суму 35842,98 грн.; пп. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5, 1.6 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України в результаті чого донараховано військового збору за 2017 рік на загальну суму 2443,80 грн.

На підставі зазначеного, податковим органом 28.01.2019 було прийнято: податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб у розмірі 43578,79 грн.; податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір у розмірі 3054,80 грн.; вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3 якою позивачу донараховано 35842,98 грн. єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № , яким застосовано штрафну санкцію на суму 3584,30 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатні та беззаперечні докази в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його позиція, і не довів правомірність його дій.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до пп. 177.1, 177.2 ст. 177 ПК України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до пп. 177.4.1. п. 177.4 ст. 177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Підпунктом 177.4.4. пункту 177.4 статті 177 ПК України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1.-177.4.3. цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Разом з тим, пп. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 ПК України передбачено, що не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів.

Отже, фізична особа-підприємець, яка перебуває на загальній системі оподаткування вправі відносити до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, вартість матеріалів, комплектуючих виробів, запасних частин та інших матеріалів, а також витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів.

Одним з основних видів економічної діяльності позивача є вантажний автомобільний транспорт (КВЕД 49.41). Вказане підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 24559545 від 07.06.2019 року та Актом перевірки.

У відповідності до КВЕД ДК 009:2010, клас 49.41, зокрема включає усі види перевезень вантажним автомобільним транспортом. Під час здійснення перевірки контролюючим органом встановлено, що фактично в період з 01.01.2015 по 31.12.2017 позивач здійснював вказаний вид діяльності. При цьому, як вірно встановлено контролюючим органом, позивач у підприємницькій діяльності використовує такі транспортні засоби: Renault Magnum, 1998 року випуску; MAN 19.403 1998 року випуску, MERCEDES 2001 року випуску, МАЗ 54323 1989 року випуску та ДАФ д.н.з. НОМЕР_2 , 2002 року випуску. З матеріалів справи вбачається, що за період з 01.01.2015 року по 01.01.2018 року позивач надавав послуги перевезення чималій кількості суб`єктів господарювання. Отже, позивачем за спірний період надавались послуги перевезення вантажів, транспортними засобами, які, як вірно встановлено контролюючим органом, використовував у підприємницькій діяльності. Відтак, дохід позивача залежить від експлуатаційних можливостей транспортних засобів, якими позивач власне і надає послуги перевезення своїм контрагентам. У зв`язку з цим, витрати пов`язані із заміною запчастин вказаних транспортних засобів за період 2017 року, правомірно віднесено останнім до складу витрат.

Позивачем до складу документально підтверджених витрат за 2017 рік віднесено товарно-матеріальні цінності, а саме запасні частини на суму 162922,62 грн. Факт отримання та використання в господарській діяльності вказаних запасних частин підтверджують матеріали справи.

Із змісту Акту вбачається, що вказані висновки контролюючого органу базуються на пп. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 ПК України.

Згідно з пп. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 ПК України, не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Однак, надаючи визначення поняттю «утримання», контролюючий орган посилався на Правила експлуатації колісних транспортних засобів, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України від 26.07.2013 року № 550.

Згідно із п.п. 26, п. 6 розд. І, Правил від 26.07.2013 року № 550, у цих Правилах терміни вживаються в таких значеннях: утримання транспортного засобу - забезпечення державної реєстрації, дотримання умов безпечності технічного та санітарного стану, проведення обов`язкового технічного контролю, своєчасного виконання технічного обслуговування і ремонту, охорони, передання транспортного засобу та його швидкозношуваних складників на утилізацію або видалення відповідно до законодавства.

У зв`язку з цим, контролюючий орган дійшов до висновку, що фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має право включати до складу витрат, пов`язаних із його господарською діяльність, зазначені витрати на утримання вантажних автомобілів, зокрема витрати на технічне обслуговування та ремонт.

Колегія суддів зазначає, що Податковий кодекс України не містить поняття «утримання основних засобів», більше цього, не містить поняття «утримання транспортного засобу».

Згідно з п.п. 1, 2 Правил від 26.07.2013 року № 550, Правила визначають механізм організації безпечного утримання колісних транспортних засобів (КТЗ) категорій М, N, О впродовж експлуатаційного життєвого циклу автомобільним перевізником (їх власником, орендарем), автомобільним самозайнятим перевізником, а також підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності (далі - перевізники). Ці Правила можуть використовуватися підприємствами автомобільного сервісу (далі - ремонтники). Ці Правила не стосуються питань охорони праці, пожежної безпеки, організації і забезпечення використання колісних транспортних засобів з метою надання транспортних послуг, питань дотримання правил дорожнього руху. Ці Правила поширюються на суб`єктів господарювання, які організовують або здійснюють роботи у сфері технічної експлуатації колісних транспортних засобів (придбання-продаж, утримання, передання на утилізацію колісних транспортних засобів або їх частин). Тобто, термін «утримання транспортного засобу», яким керувався контролюючий орган, використовується виключно для тлумачення правовідносин, які регулюються Правилами експлуатації колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 26.07.2013 року № 550, а не правовідносин зі сплати податків, зборів та інших загальнообов`язковий платежів фізичними та юридичними особами.

Незважаючи на вищенаведене, позивачем, не включено до складу витрат за 2017 рік, вартість послуг по ремонту транспортних засобів. Заміну запасних частин транспортних засобів позивач здійснював власним господарським способом, без залучення інших суб`єктів господарювання, про що свідчать відповідні акти списання, які містяться у матеріалах справи. Крім цього, законодавство України не містить визначення (критеріїв), за яких обставин (умов) основні засоби подвійного призначення визначаються такими, що мають ознаки подвійного призначення, які б відповідно мали визначати на які цілі вантажні автомобілі можуть використовуватись частково/повністю фізичною особою-підприємцем через те, що їх власником є фізична особа.

Зазначена позиція, зокрема відображена Міністерством фінансів України у листі від 22.08.2018 року № 11220-16-10/22320, яким було надано відповідь Державній фіскальній службі України на лист від 25.07.2018 року № 2144/4/99-99-13-04-03-13 щодо права фізичних осіб - підприємців згідно з п.п. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 розділу IV ПК України зменшувати оподатковуваний дохід на суму амортизаційних нарахувань на вантажні автомобілі (основні засоби подвійного призначення), зареєстрованих на фізичну особу, але повністю використаних фізичною особою - підприємцем у господарській діяльності (за умови документального підтвердження повного використання), а також на суму витрат на утримання таких основних засобів. Тобто, податковий орган, не розуміючи змісту та ознак терміну «основні засоби подвійного призначення», звертався до Міністерства фінансів України за роз`ясненням. При цьому, отримавши у відповідь вищезгаданий лист, яким повідомлено про законодавчу невизначеність такого терміну, територіальний орган Державної фіскальної служби України при здійснені перевірки, ймовірно керуючись власними суб`єктивними переконаннями, які жодним чином немотивовані, все ж дійшов до висновку, що транспортні засоби, які позивач використовує у своїй підприємницькій діяльності, є основними засобами подвійного призначення.

Згідно з пп. 4.1.4. п. 4.1. ст. 4 ПК України, податкове законодавство України ґрунтується на такому принципі, як презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу. На необхідності дотримання судами правила вирішення колізій у податковому законодавстві на користь платника податків наголошено у рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України». Європейський суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, у зв`язку з тим, що національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Стаття 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» надає визначення, зокрема наступним поняттям:

автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт;

автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб);

автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів;

напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Отже, напівпричіп за своєю конструкцією призначений для використання з сідловим тягачем і частина повної маси якого передається на цей тягач через сідпово-зчіпний пристрій. Напівпричіп призначений для з`єднання з автомобілем таким чином, щоб його частина обпиралась на автомобіль і останній ніс на собі значну частину ваги напівпричепа та ваги його вантажу. Однак, у статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» відсутнє визначення «сідловий тягач».

Згідно з Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТЗЕД), затвердженої Законом України «Про Митний тариф України» від 19.09.2013 №584-VII, сідловий тягач належить до товарної позиції трактори колісні для напівпричепів (код 8701 20). При цьому, трактор не відноситься ні до вантажних, ні до легкових автомобілів. Окрім цього, згідно з визначенням поняття «сідловий тягач», наведених у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа. З огляду на вказане, напівпричепи та сідлові тягачі, згідно чинного законодавства, не відносяться до основних засобів подвійного призначення, а є транспортними засобами спеціального призначення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що посадові особи контролюючого органу в супереч імперативним приписам Конституції України та Податкового кодексу України, безпідставно, невмотивовано та на власне суб`єктивне трактування, без законодавчого визначення поняття та ознак терміну «основні засоби подвійного призначення» дійшли до висновків, що усі транспортні засоби, які позивач використовує у своїй підприємницькій діяльності, є основними засобами подвійного призначення, а також, що вказані транспортні засоби є вантажними автомобілями. При цьому, відповідач повністю знівелював таким принципом податкового законодавства, як правомірність рішень платника податку. Як наслідок, відповідач дійшов протиправних висновків стосовно того, що витрати, пов`язані із заміною запчастин транспортних засобів за період 2017 року, неправомірно віднесено позивачем до складу витрат.

Згідно із п.п. 14.1.138. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 6000 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 6000 гривень і поступово зменшується у зв`язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Заважаючи на вищезазначену законодавчу норму, транспортні засоби, які позивач використовує у своїй господарській діяльності, безумовно належать до основних засобів. Однак, відсутність законодавчого визначення критеріїв, обставин, умов за наявності яких основний засіб може вважатись таким, що має ознаки подвійного призначення не дозволяє дійти до висновку, що вказані транспортні засоби є основними засобами подвійного призначення. Більше цього, в Акті перевірки контролюючі органи встановили те, що транспортні засоби використовуються позивачем у підприємницькій діяльності (сторінка 3 Акту). Водночас, у подальшому в Акті не встановлено того, що мав місце факт будь-якого подвійного використання позивачем таких транспортних засобів.

Отже, контролюючий орган попри те, що встановив факт того, що транспортні засоби використовуються позивачем лише у підприємницькій діяльності, а також попри відсутність законодавчого визначення поняття основні засоби подвійного призначення, все ж без відповідного аналізу дійшов до висновку про неправомірність дій позивача щодо віднесення на витрати витрат, пов`язаних із придбанням запасних частин. Окрім цього, сама лише реєстрація транспортного засобу, який є основним засобом, за фізичною особою не свідчить про те, що останній має ознаки подвійного призначення.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сформовано витрати на транспортні засоби, як Renault Magnum, 1998 року випуску; MAN 19.403 1998 року випуску, MERCEDES 2001 року випуску, МАЗ 54323 1989 року випуску та ДАФ д.н.з. НОМЕР_2 , 2002 року випуску, які зареєстровані за позивачем як за фізичною особою, а не як за суб`єктом господарювання.

Пунктом 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, передбачено, що транспортні засоби, що належать фізичним особам - підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Таким чином, реєстрація транспортного засобу, який використовується фізичною-особою підприємцем лише у своїй господарській діяльності, саме, як за суб`єктом господарювання є неможливою. Натомість такі транспортні засоби реєструються за фізичними-особами підприємцями, як за фізичними особами.

Щодо збільшення відповідачем зобов`язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб та донарахування штрафних санкцій, колегія суддів зазначає, що оскільки позивачем правомірно віднесено до складу витрат за 2017 рік вартість придбання запасних частин до транспортних засобів, то збільшення зобов`язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб та донарахування штрафних санкцій відповідно до податкового повідомлення-рішення № від 28.01.2019 здійснено відповідачем протиправно

Щодо збільшення грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб на суму 5536,96 грн., у зв`язку з порушенням позивачем порядку заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Позивачем 09.02.2016 та 10.02.2017 відповідно подано податкові декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік. Відповідно до поданих декларацій позивачем у рядку 22.1 визначено суму зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 615,32 грн., що відповідно на 5536,96 грн. нижче необхідного показника.

Разом з тим, позивачем надано відповідачу платіжні документи, які свідчать про сплату даного податку в повному обсязі, а саме 19.02.2018 року сплачено 615.32 грн. доплата за результатами року, 06.04.18 року сплачено 1384,24 грн. за 1-й квартал 2015 року, 05.05.2018 року - сплачено 1384,24 грн. за 2-й квартал 2015 року, 05.08.2018 року сплачено 1384,24 грн. за 3-й квартал 2015 року, 06.11.2018 року сплачено 1384.24 грн. за 4-й квартал 2015 року, сплачено всього 6152,28 грн., задекларовано 6152.28 грн. Вказані обставини не заперечувалися представником відповідача та не спростовувалися жодними письмовими доказами.

З системного аналізу зазначених норм права та обставин встановлених у ході розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що податковим органом, враховуючи самостійне погашення податкового боргу платником, безпідставно збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доход фізичних осіб.

Щодо збільшення відповідачем зобов`язання зі військового збору та донарахування штрафних санкцій, слід вказати наступне.

Відповідно до пп. 1.1. п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. (За спірних обставин фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи).

Згідно з підпунктами 1.2., 1.3., 1.4 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Аналіз вищезазначених норм Податкового кодексу України дозволяє дійти висновку, що правові підстави сплати останнього є такими ж, як і для податку на доходи фізичних осіб, а тому зважаючи на те, що позивачем правомірно віднесено до складу витрат за 2017 рік вартість придбання запасних частин до транспортних засобів, збільшення зобов`язання зі сплати військового збору та донарахування штрафних санкцій відповідно до податкового повідомлення-рішення № від 28.01.2019 здійснено відповідачем протиправно. Крім того, відносно донарахування відповідачем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та штрафних санкцій, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки позивачем правомірно віднесено до складу витрат за 2017 рік вартість придбання запасних частин до транспортних засобів, донарахування відповідачем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та штрафних санкцій відповідно до вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3 від 28.01.2019 року, рішення № від 28.01.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску здійснено відповідачем протиправно.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.242, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року у справі № 460/1430/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
І. В. Глушко
Повне судове рішення складено 27.02.2020