Справа № 340/114/20
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2020-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 лютого 2020 року м. Кропивницький Справа № 340/114/20
Кіровоградський окружний адміністративний суд, у складі судді Хилько Л.І., розглянувши у порядку спрощеного (письмового) провадження адміністративну справу
ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 )
про визнання бездіяльності протиправної та стягнення заборгованості по заробітній платі, -
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області (далі відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, яка полягає у незастосуванні при установленні посадового окладу заступнику начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області у 2018 році посадового окладу 9000,00 грн. та у незастосуванні у 2019 році коефіцієнту співвідношення до мінімального розміру посадового окладу у розмірі 2,75;
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що всупереч дії постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 р. №15 (у редакціях з наступними змінами), йому як заступнику начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області було протиправно знижено розмір посадового окладу, визначеного вказаною постановою та в подальшому невірно застосовано коефіцієнт співвідношення до мінімального розміру посадового окладу, що призвело до порушення законодавства у сфері оплати праці та утворенню заборгованості. Тому, вважає, що наявні підстави для задоволення адміністративного позову.
В судовому засіданні представник позивача адміністративний позов підтримав, наполягав на його задоволенні.
Представник відповідача своїм процесуальним правом на подання відзиву на адміністративний позов скористався, подавши його до суду, в якому вказав на безпідставності адміністративного позову, оскільки Державна служба з лікарських засобів та контролю за наркотиками діє відповідно до Положення про Державну службу України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, служба утримується з рахунок Державного бюджету України, схема посадових окладів та посад державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів визначено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.01.2018р. №24. Також наголосив, що позивач зі свого питання звертався до Міністерства соціальної політики, на що отримав лист із відповідними роз`ясненнями. Наполягає на правомірності дій служби при визначенні розміру посадового окладу та здійсненні нарахування заробітної плати ОСОБА_1 , тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.15-16).
Разом з тим, на виконання процесуальних приписів Кодексу адміністративного судочинства України, позивачем подано до суду відповідь на відзив (а.с.46-48).
24.02.2020 року відповідною ухвалою суду керуючись приписами статті 4 КАС України подальший розгляд справи судом вирішено здійснити у порядку письмового провадження на підставі відповідного клопотання сторін.
Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (пункт 10 частини першої статті 4 КАС України).
Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.
Дослідивши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Предметом розгляду даної справи є встановлення правомірності дій Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області при не встановленні посадового окладу заступнику начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області у 2018 році у розмірі 9 000,00 грн. та у застосуванні у 2019 році коефіцієнту співвідношення до мінімального розміру посадового окладу у розмірі 2,41.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , працював у Державній службі з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області (а.с.6-7).
З 08.09.2016 року переведений на посаду заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, того ж дня присвоєно 5 ранг державного службовця, що посвідчується відповідними записами з трудової книжки (а.с.7).
Судом встановлено, що 11.11.2019 року звільнений у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (а.с.7 зворот.).
Відповідно до довідки Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області №14 від 26.12.2019 р. судом встановлено, що затверджений посадовий оклад ОСОБА_1 з січня 2018 року становив 8 000,00 грн, з січня 2019 року - 8490,00 грн. (а.с.6).
Не погоджуючись із встановленим розміром посадового окладу, позивач звертався до Міністерства соціальної політики України із відповідним зверненням, на що отримано листом від 11.07.2018 року №1150/0/102-18/281 відповідь, за змістом якої вказано, що встановлення посадового окладу заступнику начальника Державної служби лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області визначається відповідно до схеми посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2018 році затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 року №24 «Питання оплати праці працівників державних органів». Вказано, що посадовий оклад заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області встановлюється на рівні «заступника керівника самостійного управління, служби та становить 8 000,00 грн. (юрисдикція державного органу, яка поширюється на територію однієї або кількох областей, міста Києва або Севастополя, 5 групи оплати праці). При цьому, наголошено, що листи Міністерства не є нормативно-правовими актами, за своєю правовою природою носять інформаційний, роз`яснювальний, рекомендаційний характер і не повинні встановлювати нових правових норм (а.с.32).
Не погоджуючись з такими діями відповідача при визначенні розміру посадового окладу, вважаючи їх такими, що порушують вимоги чинного законодавства та його права, позивач звернувся із даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Процесуальні питання оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень регламентовані Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
За змістом положень статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (ч.1 ст. 5 КАС України).
Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто, для відновлення порушеного права в зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав. Порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням.
Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй (ст. 8). На ці обставини неодноразово вказував Конституційний Суд України у своїх рішеннях, зокрема, рішенні №7-рп/2003 від 10.04.2003 року, рішенні №9-рп/2004 від 07.04.2004 року, рішенні №1-рп/2007, рішенні №19-рп/2008 від 02.10.2008 року.
Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Наказом голови Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками від 28.12.2017 року №1207, затверджено Положення про Державну службу з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області (а.с.17-25).
Відповідно до пункту 1 вказаного Положення, Державна служба з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, створена відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.06.2016 року №355 «Про утворення територіальних органів Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками». Служба є територіальним органом Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, служба підпорядковується Держлікслужбі. Голова Кіровоградської обласної державної адміністрації координує діяльність служби і сприяє їй у виконанні на службу завдань.
Судом встановлено, що начальником державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області 29.01.2018 року видано наказ №12, яким введено в дію з 01 січня 2018 року штатний розпис на 2018 рік Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області затверджений Державною службою України з лікарських засобів та контролю за наркотиками 29.01.2018 р. (а.с.26-27).
Відповідно до вказаного штатного розпису у 2018 році, посадовий оклад керівного складу структурного підрозділу за посадою «заступник начальника служби» на 2018 рік визначено у розмірі 8 000,00 грн.
В свою чергу, наказом начальника державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області від 27.02.2019 року №7-к, введено в дію з 01 січня 2019 року штатний розпис на 2019 рік Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, затверджений Державною службою України з лікарських засобів та контролю за наркотиками 26.02.2019 року (а.с.28-29).
Відповідно до вказаного штатного розпису у 2019 році, посадовий оклад керівного складу структурного підрозділу за посадою «заступник начальника служби» на 2019 рік визначено у розмірі 8 490,00 грн.
Відповідно до розрахунку завідувача сектора головного бухгалтера Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, нарахованої заробітної плати за 2018, 2019 роки ОСОБА_1 судом встановлено, що посадовий оклад за посадою, яку обіймав позивач (заступник начальника служби) за 2018 рік визначено у розмірі 8 000,00 грн., за 2019 рік 8490,00 грн. (а.с.30-31).
Відповідно до статті 22 Конституції України Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Законом України від 19 жовтня 2005 року № 2997-ІV ратифіковано Конвенцію Міжнародної організації праці № 131 про встановлення мінімальної заробітної плати з особливим урахуванням країн, що розвиваються, прийняту на 54-й сесії Генеральної конференції Міжнародної організації праці 22 червня 1970 року.
Згідно ч. 1, 2 ст.1 Конвенції МОП № 131 кожний член Міжнародної Організації Праці, який ратифікує цю Конвенцію, зобов`язується створити систему встановлення мінімальної заробітної плати, яка охоплювала б усі групи, найманих працівників, умови праці яких такі, що зумовлювали б доцільність такого охоплення.
Компетентний орган влади в кожній країні за погодженням або після широких консультацій з представницькими організаціями заінтересованих роботодавців і працівників, де такі організації є, визначає охоплені групи найманих працівників.
Кожен член Організації, який ратифікує цю Конвенцію, у першій доповіді про застосування цієї Конвенції, яка подається відповідно до статті 22 Статуту Міжнародної Організації Праці, перераховує всі групи найманих працівників, які можуть не бути охопленими виконанням цієї статті, указуючи причини цього, і повідомляє в подальших звітах про стан свого законодавства й практики щодо неохоплених груп, а також про те, наскільки надано чинності або наскільки передбачається надати чинності Конвенції стосовно таких груп.
Відповідно до ст.2 Конвенції мінімальна заробітна плата має силу закону й не підлягає зниженню, а незастосування цього положення спричиняє застосування належних кримінальних або інших санкцій щодо відповідної особи чи осіб..
Частиною 1 ст.4 Конвенції передбачено, що Кожен член Організації, який ратифікує цю Конвенцію, створює та/або зберігає процедуру, пристосовану до умов і потреб держави, згідно з якою можна час від часу встановлювати й регулювати мінімальні ставки для груп найманих працівників, охоплених виконанням статті 1 цієї Конвенції.
Відповідно до ст.94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 6 Закону України «Про оплату праці» зокрема визначено, що основою організації оплати праці є тарифна система, яка включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники).
Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати.
Тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі:
тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати;
міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).
Тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники) розробляються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.
Тарифна система оплати праці не поширюється на гранти.
Відповідно до ч.1,2 ст.8 Закону держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.
Умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.
Відтак, виходячи із системного аналізу вищевказаних положень чинного законодавства, суд приходить до висновку, що тарифна ставка - це норма оплати працi робiтникiв вiдповiдно до спецiальностi й квалiфiкацiї за одиницю часу, а посадовий оклад - це норма оплати працi керiвникiв, професiоналiв, фахiвцiв та технiчних службовцiв за мiсяць.
Схеми посадових окладiв - це перелiк посад i вiдповiдних посадових окладiв, що визначаються, як правило, не у фiксованому розмiрi, а у виглядi верхньої i нижньої межi посадового окладу за кожною посадою.
Стаття 98 Кодексу законів про працю України визначає, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та (на їх виконання) інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів.
Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII, визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.
Вказаним Законом визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (стаття 1 Закону України «Про державну службу»).
Відповідно до статті 50 Закону України «Про державну службу» держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи. Заробітна плата державного службовця складається з: посадового окладу; надбавки за вислугу років; надбавки за ранг державного службовця; премії (у разі встановлення).
Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет. Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України. Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів та надбавок до них. Порядок формування фонду оплати праці державних службовців у державному органі, а також порядок преміювання державних службовців затверджуються Кабінетом Міністрів України (ч.5,6,7 статті 50 Закону України «Про державну службу»).
Статтею 51 Закону України «Про державну службу» визначені групи оплати праці та схема посадових окладів державних службовців, зокрема серед іншого, до 5 групи належать посади заступників керівників самостійних структурних підрозділів державних органів і прирівняні до них посади.
Схема посадових окладів на посадах державної служби та умови оплати праці державних службовців, з якими укладаються контракти про проходження державної служби, визначаються Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Мінімальний розмір посадового окладу у державних органах, юрисдикція яких поширюється на територію одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення, не може бути менше двох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом (ч.2,3 ст. 51 Закону України «Про державну службу»).
Суд зауважує, що посада яку обіймав позивач, заступник начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, належить до посади державного службовця на яку розповсюджується дія Закону України «Про державну службу», та з огляду на приписи статті 51 вказаного Закону така посада відноситься до 5 групи оплати праці.
В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на постанову Кабінету міністрів України від 18.01.2017 року №15, в редакції постанови Кабінету міністрів України від 25.01.2018 р. №24, якою визначені схеми посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів.
Відповідач заперечуючи проти даного адміністративного позову вказав, що визначення розміру посадового окладу за посадою, яку обіймав ОСОБА_1 здійснено у відповідності до штатного розпису Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області та постанови Кабінету Міністрів України від 25.01.2018 року №24.
Судом встановлено, що 18.01.2017 року Кабінетом міністрів України прийнято постанову №15, якою визначені питання оплати праці працівників державних органів.
При цьому, 25.01.2018 року Кабінетом міністрів України було прийнято постанову №24 «Про впорядкування структури заробітної плати працівників державних органів, судів, органів та установ системи правосуддя у 2018 році», якою внесено зміни до вказаної постанови.
Суд зауважує, що відповідно до положення, Державна служба з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області відноситься до структурного підрозділу, який здійснює свою діяльність на території однієї або кількох областей, м. Києва або м.Севастополя, при цьому, суд зауважує, що така служба є територіальним органом Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками та безпосередньо підпорядковується Держлікслужбі, діяльність якої координує голова Кіровоградської обласної державної адміністрації.
У контексті вказаного, суд звертає увагу відповідача, на те що при обрахунку заробітної плати (у розмірі посадового окладу та у співвідношенні до коефіцієнту визначених відповідно до схем) за штатним розписом Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, за посадою, яку обіймав позивач повинен був бути застосований у 2018-2019 роках вищий розмір посадового окладу та вищий коефіцієнт співвідношень до мінімального розміру посадового окладу визначений вищевказаними постановами Кабінету Міністрів України.
З врахуванням вказаного, судом не беруться до уваги твердження відповідача про віднесення посади заступника начальника служби в порівнянні із заступником керівника самостійного управління, служби, відповідно до якої підлягає до застосування менший посадовий оклад та меншій коефіцієнт співвідношень до мінімального розміру посадового окладу.
Судом встановлено, що відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 18.01.2017р. №15 (з наступними змінами), за схемою посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2018 році, за 5 групою оплати праці, за посадами державної служби: заступник керівника департаменту, головного управління, служби, заступника керівника апарату місцевої держадміністрації, територія однієї або кількох областей м.Києва або міста Севастополя визначено посадовий оклад у розмірі 9 000,00 грн.
Отже, у 2018 році посадовий оклад за посадою, яку обіймав ОСОБА_1 повинен був становити 9 000,00 грн.
Разом з тим, відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 18.01.2017р. №15 (з наступними змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 06.02.2019 р. №102) посадові оклади на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2019 році, встановлюється у коефіцієнтах співвідношень до розміру мінімального посадового окладу відповідно до схеми визначених даною постановою.
Так, відповідно до схеми посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2019 році (у коефіцієнтах) за 5 групою оплати праці, за посадами державної служби: заступник керівника департаменту, головного управління, служби, заступника керівника апарату місцевої держадміністрації, територія однієї або кількох областей м. Києва або міста Севастополя визначено коефіцієнт у розмірі 2,75.
Встановлені фактичні обставини справи та вказані дії відповідача свідчать про наявність очевидної ознаки протиправності бездіяльності дій відповідача.
Слід також зазначити, що в рамках адміністративного судочинства бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України.
Щодо обрахованої суми заборгованості представником відповідача не висловлено заперечень.
Суд резюмує правомірність утвореної за позивачем заборгованості по заробітній платі внаслідок невірного застосування розміру посадового окладу, та коефіцієнту до посади яку обіймав позивач визначеної постановою Кабінету міністрів України від 18.01.2017р. №15 (у редакціях з наступними змінами), що відповідно підлягає стягненню.
При цьому, така сума, що підлягає стягненню на користь позивача, в розмірі 56 319,17 грн. є сумою без утримання податків та інших обов`язкових платежів, з огляд на обов`язок здійснення такого відрахування за працедавцем.
Так, відповідно до ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Суд вважає, що у даному випадку суб`єктом владних повноважень також порушено принцип захисту обґрунтованих сподівань (reasonable expectations), який тісно пов`язаний із принципом юридичної визначеності (legal certainty) і є невід`ємним елементом принципу правової держави та верховенства права. Як зазначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.
Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.
Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.
Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим.
Вказане підтверджується і нормою частини другої статті 124 Конституції України, в якій закріплено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Тобто, обов`язковою умовою для застосування інституту судового захисту має бути наявність юридичного спору між сторонами у справі, тобто порушення однією стороною законних прав та охоронюваних інтересів іншої сторони.
Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище. Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.
З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.
Така ж правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06.03.2018 (справа П/9901/91/18 №800/397/17), рішенні Верховного Суду від 25.01.2018 (справа П/9901/5/18 №800/399/17).
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Порушення вимог Закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.
Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
З урахуванням викладеного та з огляду на відсутність належного у відповідності до вимог чинного законодавства припису щодо вчинених порушень позивачем, суд наголошує на порушенні чинного законодавства відповідачем та вбачає, порушення прав та інтересів позивача у даному випадку.
При цьому, суд звертає увагу відповідача наступне.
Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їх власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип «належного урядування» покладає на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.
Суд вважає, що визначення відповідача як органу оскарження та мети такого визначення, зобов`язувало відповідача, за умови дотримання принципу належного урядування, при визначенні посадового окладу позивача обрати коефіцієнт співвідношення до мінімального посадового окладу для відповідної категорії державної служби визначеної постановою Кабінету Міністрів України №15 від 18.01.2017р. (із наступними змінами), задля запобігання утворення помилки у непропорційному та неналежному розподілу обмежених державних ресурсів.
Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Варто звернути увагу на те, що в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, на переконання суду, свою позицію не довів та не обґрунтував її належним чином.
Згідно з п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Європейським судом з прав людини у рішенні у справі «Trofimchuk проти України», від 28.10.2010 № 4241/03 зазначено, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Крім того, судом враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт порушення його прав та охоронюваних законом інтересів в межах спірних правовідносин, в той час, як відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не виконано, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України.
Згідно зі статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень при прийнятті спірного рішення, діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.
За сукупністю наведених обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, з огляду на вказане, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на звільнення позивача від сплати судового збору, такі відповідно до приписів статті 139 КАС України розподілу та присудженню не підлягають.
Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В :
Визнати протиправною бездіяльність Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області, яка полягає у незастосуванні при установленні посадового окладу заступнику начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області у 2018 році посадового окладу 9000,00 грн. та у незастосуванні у 2019 році коефіцієнту співвідношення до мінімального розміру посадового окладу у розмірі 2,75.
Копію рішення надіслати учасникам справи.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтями 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-денний строк з дня отримання його копії.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Кіровоградський окружний адміністративний суд.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Л.І. Хилько