Справа № 826/14996/17
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2020-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 лютого 2020 року

Київ

справа №826/14996/17

адміністративне провадження №К/9901/46332/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача: Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2017 року (Шейко Т.І., Пащенко К.С., Чудак О.М.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року (Пилипенко О.Є., Глущенко Я.Б., Шелест С.Б.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних- вимог та їх обґрунтування:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13 жовтня 2017 року № 388-17 про відмову у визнані громадянина Республіки Таджикістана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біженцем або особою, що потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Республіки Таджикістан ОСОБА_1 біженцем.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що рішення від 13 жовтня 2017 року №388-17 Державної міграційної служби України про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним, прийнято без урахування обставин, що вказують на політичне переслідування позивача та існування в Таджикістані ризиків поводження, що суперечить ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, просить зобов`язати відповідача прийняти рішення про надання йому статусу біженця, оскільки у випадку повернення до країни громадянської належності його життю, здоров`ю та свободі буде загрожувати небезпека, через його політичні переконання.

Зазначене рішення від 13 жовтня 2017 року №388-17 Державної міграційної служби України вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно не містить жодних обґрунтованих пояснень відмови, прийнято без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій:

22 листопада 2017 року ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

06 березня 2018 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 388-17 від 13 жовтня 2017 року є правомірним, адже позивачем не доведено в установленому порядку та належними доказами необхідність надання останньому статусу біженця, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги:

У касаційній скарзі позивач посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій через порушення норм процесуального права не дослідили зібрані у справі докази та не оцінили загально відому інформацію, не оцінили аргументи позивача, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Позиція інших учасників справи:

У відзиві на касаційну скаргу Державна міграційна служба України заперечує проти задоволення касаційної скарги на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року, вважаючи рішення судів попередніх інстанцій законними і обґрунтованими.

Обґрунтовує, це тим, що Державною Міграційною службою правомірно прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13 жовтня 2017 року №388-17 на підставі всебічно вивчених усіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також на думку відповідача, судами попередніх інстанцій не було допущено порушення норм матеріального та процесуального права та розглянуто спір у відповідності до вимог КАС України, в межах позовних вимог, на засадах змагальності сторін, за результатом з`ясування всіх обставин справи та усіх доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Рух касаційної скарги:

28 березня 2018 року до Верховного Суду як суду касаційної інстанції надійшла скарга ОСОБА_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 березня 2018 року визначено головуючого суддю Шарапу В.М., суддів Бевзенка В.М. та Стрелець Т.Г.

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження.

Відповідно до розпорядження від 07 червня 2019 року у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої палати судді-доповідача Шарапи В.М., що унеможливлює його участь у розгляді касаційних скарг, призначено повторний автоматизований перерозподіл касаційних скарг.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 07 червня 2019 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Загороднюк А.Г., судді Єресько Л.О. та Соколов В.М.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є громадянином Таджикістану, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Саро Аштського району Согдійської області Республіки Таджикістан, за національністю - таджик, сповідує сунітський напрям ісламу, за словами позивача, що міститься в його справі, одружений на громадянці Таджикістану ОСОБА_2 , а також перебуває в релігійному шлюбі з громадянкою Російської Федерації ОСОБА_3 .

До України позивач прибув легально 06 лютого 2017 року, літаком через аеропорт Бориспіль прямим авіарейсом із Стамбулу .

04 травня 2017 року позивач звернувся до міграційного органу із заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що покинув країну походження через побоювання переслідувань, за його політичні переконання, оскільки з 1994 року він є членом єдиної опозиційної партії в країні - Партія Ісламського Відродження Таджикістану (ПІВТ). У протоколі співбесіди від 16 серпня 2017 року позивач висловив іншу думку і зазначив, що його переслідували в основному не через членство в партії, а через громадську діяльність, а саме через його публікації та критику влади.

За результатами розгляду особової справи громадянина Таджикістану ОСОБА_1 та поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Управлінням ДМС України в Київській області 25 серпня 2017 року оформлено висновок із рекомендацією відмовити громадянину Таджикістану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який підтримано рішенням Державної міграційної служби України № 388-17 від 13 жовтня 2017 року, отже позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управлінням ДМС України в Київській області на адресу позивача відправлено повідомлення від 24 жовтня 2017 року № 29 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи оскаржувану відмову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав.

Релевантні джерела права й акти їх застосування:

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до частин першої-другої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини сьомої статті 7 Закону № 3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону № 3671-VI).

Відповідно до частини четвертої статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За правилами частини шостої статті 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». У будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, на заявника, покладається обов`язок надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи:

Як убачається із встановлених судами обставин справи, заявник як підставу надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту вказує, що він не може повернутися до країни своєї громадянської належності, тому що йому загрожує небезпека щодо свободи та позбавлення волі, через політичні переконання.

Згідно з матеріалами справи 04 травня 2017 року позивач звернувся до міграційного органу із заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що покинув країну походження через побоювання переслідувань, за його політичні переконання, оскільки з 1994 року він є членом єдиної опозиційної партії в країні - Партія Ісламського Відродження Таджикістану (ПІВТ). У протоколі співбесіди від 16 серпня 2017 року позивач висловив іншу думку і зазначив, що його переслідували в основному не через членство в партії, а через громадську діяльність, а саме через його публікації та критику влади.

Касаційний адміністративний Суд у складі Верховного Суду зазначає, що заявник, у свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Разом з тим, відповідно до пункту 80 Керівництва УВК ООН СБ наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, сама по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця. Шукач захисту повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання. Це передбачає, що прохач є носієм поглядів, які є неприйнятними для влади, оскільки він критикує її політику та методи.

У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що не вбачає можливим повернення до країни походження, у зв`язку з побоюванням переслідування за політичні переконання та за публікацію на своєму сайті та у фейсбуці статей про переслідування лідерів ПІВТ, а також навів витяги зі своїх статей. Крім того зауважив, що він отримав інформацію про порушення щодо нього кримінальної справи за ч. 3 ст. 307 Кримінального кодексу Таджикістану та отримав фото з інформацією про його розшук в Таджикістані. Відтак, в разі його спроби покинути Україну він був би затриманий та екстрадований до Таджикістану, де на нього чекає політичне переслідування та катування.

Однак, жодних доказів на підтвердження факту переслідування або отримання погроз з боку органів влади Таджикістану саме щодо нього, позивач суду не надав. Крім того, порушення кримінального провадження і оголошення в розшук не передбачає в будь-якому випадку як наслідок катування особи.

Також слід зазначити, відповідно до протоколу співбесіди позивач в Таджикістані займався авіа-бізнесом, був директором компаній «Рашод», «Континент-Сервіс», «Мєхан». 05 травня 2015 року покинув країну походження і через свій бізнес їздив до Російської Федерації, там знаходився близько місяця, потім вилетів до ОАЕ, там пробув близько трьох місяців. Оскільки в ОАЕ жити дуже дорого, позивач поїхав до Туреччини і перебував там з вересня 2015 року по лютий 2017 року. В цей же період вилітав на тиждень до Російської Федерації.

До України прибув 06 лютого 2017 року літаком в аеропорт Бориспіль. На запитання службової особи міграційного органу щодо того, чи їхав до України цілеспрямовано щоб отримати статус біженця, - відповів, що не планував отримувати статус біженця. Звернувся до міграційної служби у зв`язку з тим, що до Туреччини йому заборонили в`їзд, а хотів проживати легально.

Крім того, на запитання службової особи міграційного органу чи звертався позивач в інші країни за отримання статусу біженця, останній відповів: «А навіщо? Не було потреби…»

У той же час суд звертає увагу на те, що при подачі заяви про надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказав на те, що він не може повернутись до Таджикистану через політичні причини, оскільки з 1994 року є членом єдиної опозиційної партії - Партія Ісламського Відродження Таджикистану. В 2010 року позивач приймав участь у місцевих виборах. З 2011 року почав вести блог у соціальній мережі «Фейсбук», де розміщував свої аналітичні статті про політичну ситуацію в країні. 2015 року позивач, у зв`язку із погіршенням ситуації щодо прав люди та побоювань за своє життя, через опозиційну активність, покинув країну походження.

Тобто про обставини, що можливо могли би загрожувати його життю, позивач знав ще до прибуття в Туреччину, ОАЕ та Російську Федерацію.

Відповідно до частини 22 статті 1 № 3671-VI передбачено, що третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_1 не звертався до органів влади Російської Федерації, ОАЄ, Туреччини з приводу отримання відповідного статусу.

Також, як вірно зазначено судом апеляційної інстанції позивач звернувся до Державної міграційної служби із заявою 04 травня 2017 року, тобто аж через три місяці після прибуття в Україну, однак шукач захисту, який дійсно має побоювання стати жертвою переслідувань і змушений покинути країну громадянської належності якнайшвидше «…звертається за захистом у першій безпечній країні, а не змінює місце перебування кожний місяць, перевіряючи стан бізнесу».

У касаційній скарзі представник позивача, серед іншого, посилається не неповне дослідження судами обставин справи та наданих позивачем доказів.

Такі доводи позивача є безпідставними, оскільки, судами попередніх інстанцій було належним чином досліджено матеріали особової справи, інформацію по країні походження позивача та ідеологічні засади Партії Ісламського Відродження Таджикістану (ПІВТ).

Відповідно до тексту рішення суду апеляційної інстанції, були досліджені всі докази у їх сукупності на підставі яких суд дійшов висновку про необгрунтованість заявлених вимог.

Так, в результаті дослідження, суд погоджується з висновком Управління ДМС України в Київській області про те, що позивачем не доведено обґрунтованості побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці, чи свободі, в країні походження.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача № 388-17 від 13 жовтня 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існує в країні походження та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.

Натомість, громадянином Республіки Таджикистан ОСОБА_1 не доведено жодного конкретного факту про можливі утиски щодо нього в країні походження.

Крім того, слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

При таких обставинах Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, про правомірність рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 388-17 від 13 жовтня 2017 року, з огляду на що позовні вимоги громадянина Таджикістану ОСОБА_1 задоволенню не підлягають

Доводи ж касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

З огляду на викладене, висновки суду першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Зважаючи на приписи статті 350 КАС України,

Судові витрати

З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: А.Г. Загороднюк

Судді: Л.О. Єресько

В.М. Соколов