Справа № 240/12012/19
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2020-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2020 року м. Житомир справа № 240/12012/19

категорія 109020100

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гуріна Д.М.,

секретар судового засідання Шуляк О.Ю.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - Яроша В.В.,

представника відповідача - Кирильчук І.В.,

третьої особи - ОСОБА_2 ,

решта осіб, які беруть участь у розгляді справи у судове засідання не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Станишівської сільської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

2 грудня 2019 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Станишівської сільської ради, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 30 травня 2019 року №873 в частині залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 від 8 квітня 2019 року про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва в селі Зарічани Житомирського району Житомирської області (між земельними ділянками по АДРЕСА_9, АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 площею 0,0100 га);

- зобов`язати Станишівську сільську раду Житомирського району Житомирської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 8 квітня 2019 року про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва в селі Зарічани Житомирського району Житомирської області (між земельними ділянками по АДРЕСА_9, АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , площею 0,0100 га).

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що звернувся до сільської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у для ведення садівництва. Рішенням Станишівської сільської ради відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва з посиланням на невідповідність місця розташування земельної ділянки відомостям будівельного паспорта. Оскільки запитувана земельна ділянка є проїздом та відноситься до земель загального користування. Вважаючи рішення відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову (а.с.48-48).

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 4 грудня 2019 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково (а.с.52-54).

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 9 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику (повідомлення) учасників справи, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов.

2 січня 2020 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов вх. №16/20. В якому відповідач проти задоволенні позовних вимог заперечував повністю та просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень відповідач зазначив, що запитувана позивачем земельна ділянка відноситься до земель загального користування та зазначена у будівельному паспорті як проїзд, з огляду на що має місце невідповідність місця розташування запитуваної позивачем земельної ділянки, а тому прийняте відповідачем рішення повністю відповідає вимогам законодавства та не підлягає скасуванню.

Крім того, 2 січня 2020 року відповідачем подано клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с.67-68).

8 січня 2020 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив (а.с.70-74), у якій позивач та його представник не погоджуються з доводами, зазначеними у відзиві на адміністративний позов. Зазначає, що на його думку відповідач обґрунтовуючи свої заперечення виходить за межі позовних вимог та обґрунтовує власні заперечення правами суміжних користувачів на спірну ділянку. Крім того, відповідач піддає кричному аналізу власний генеральний план с. Зарічани та намагається довести правомірність свого рішення від 30 травня 2019 року посиланням на існування проїзду у державних актах землевласників, правовстановлюючих документах на ділянку і будинок та будівельному паспорті ОСОБА_1 . Однак, на думку позивача та його представника, будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку.

Отже, будівельний паспорт не є документом, яким визначається категорія земельної ділянки, а тому відповідач не мав та не має права керуватися будівельним портом при вирішенні питання надання чи відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки виключно генеральний план та відомості з ДЗК є підставами для визначення статусу ділянки. На засіданні комісії із земельних відносин 23 травня 2019 року ОСОБА_1 повідомив та надав документи, що схема забудови земельної ділянки у його будівельному паспорті від 2017 року, на якій зображено проїзд та на яку посилається відповідач, була створена шляхом копіювання посадовими особами відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури Житомирської райдержадміністрації частини графічних матеріалів з ескізного проекту будівництва індивідуального житлового будинку, виготовленого підрядною організацією на замовлення позивача ще у 2013 році.

У даному випадку у відповідності до чинного законодавства розроблення проекту будівництва здійснюється виключно за бажанням замовника.

Крім того, на думку позивача та його представника, відповідач безпідставно керується виключно відомостями будівельного паспорта ОСОБА_1 , а не генерального плану та наявністю позначень проїзду в описах меж в державних актах попередньої власниці ділянки - ОСОБА_8 та власників суміжних земельних ділянок.

У відзиві відповідач посилається на надану позивачем довідку з державної статистичної звітності від 12 червня 2019 року, згідної з якою цільове призначення спірної земельної ділянки визначено як "землі запасу та інші".

Вказана довідка є відомостями з ДЗК, а тому наявна у ній інформація про цільове призначення ділянки разом з відомостями з генерального плану, на думку позивача та його представника, підлягала обов`язковому врахуванню при розгляді заяви ОСОБА_1 .

Крім того, представником позивача зазначено, що відповідач не надає жодного рішення про віднесення спірної ділянки до категорії проїздів, автодоріг тощо або ж будь-якої зміни її цільового призначення з "ріллі" на іншу категорію та не надає затвердженого проекту землеустрою для зміни цільового призначення цієї ділянки.

Також, у відзиві відповідач визнає і підтверджує, що Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації. Однак, у відзиві відповідач вже робить абсолютно протилежний висновок, що Генеральний план с. Зарічани із визначенням спірної ділянки як "город" не підтверджує наявного статусу у цієї ділянки.

Стосовно залучення до участі у справі третіх осіб представник позивача заперечує, в обґрунтування чого зазначає, що це не є спором між суміжними користувачами та позивачем щодо меж земельної ділянки, а предметом розгляду у справі є правомірність рішення відповідача про відмову у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року справу призначено до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін на 5 лютого 2020 року на 11:00 та задоволено клопотання відповідача про залучення до участі у справі третіх осіб (а.с.82-84).

14 січня 2020 року на адресу суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив (а.с.86-90).

29 січня 2020 року на адресу суду від третьої особи ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи без її участі. Стосовно суті позовних вимог ОСОБА_5 зазначила, що позовні вимоги підтримує, зазначає, що ніколи не користувалась вказаною земельною ділянкою, оскільки до її ділянки і будинку існує окремий під`їзд, яким вона постійно користується. Також зазначила, що запитувана позивачем ділянка, на стільки їй відомо, до грудня 2002 року була городом попередньої власниці ОСОБА_8 , яка її подарувала ОСОБА_1 разом з будинком. Крім того, вказала, що мешканці будинку АДРЕСА_2 до літа 2018 року інколи використовували спірну ділянку для проходу і під`їзду до їхнього будинку, хоча до їхнього будинку АДРЕСА_2 існує самостійний під`їзд безпосередньо з указаної вулиці, яким вони і користуються до цього часу (а.с.94-95).

Крім того, 29 січня 2020 року на адресу суду від третьої особи ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи без його участі. Стосовно суті позовних вимог ОСОБА_4 зазначив, що позовні вимоги підтримує, зазначає, що ніколи не користувався вказаною земельною ділянкою, оскільки до його ділянки і будинку існує окремий під`їзд, яким він постійно користується. Також зазначив, що запитувана позивачем ділянка, на стільки йому відомо, до грудня 2002 року була городом попередньої власниці ОСОБА_8 , яка її подарувала ОСОБА_1 разом з будинком. Крім того, також вказав, що мешканці будинку АДРЕСА_2 до літа 2018 року інколи використовували спірну ділянку для проходу і під`їзду до їхнього будинку, хоча до їхнього будинку АДРЕСА_2 існує самостійний під`їзд безпосередньо з указаної вулиці, яким вони і користуються до цього часу (а.с.99-100).

5 лютого 2020 року на адресу суду від третьої особи ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для підготовки заперечень, оскільки вона не отримала додатків до позову (а.с.109).

У судовому засіданні суд ухвалою від 5 лютого 2020 року, постановленою у порядку статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України без виходу до нарадчої кімнати, залучив до участі у справі третю особу ОСОБА_6 та відкладено розгляд справи на 21 лютого 2020 року на 14:00, що внесено секретарем до протоколу судового засідання від 5 лютого 2020 року (а.с.112-113).

17 лютого 2020 року на адресу суду від третьої особи ОСОБА_2 надійшли заперечення на позовну заяву (а.с.117-118). В яких третя особа зазначає, що заперечує проти заявлених позовних вимог, оскільки запитувана позивачем земельна ділянка відноситься до земель загального користування (проїзд). Цим проїздом співвласники домоволодіння АДРЕСА_2 користуються тривалий час. З 1980 року цей проїзд замикається на її гаражі, що унеможливлює використання попередньою власницею ОСОБА_8 вказаної земельної ділянки, як городу, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння АДРЕСА_2 . Крім того, Землі загального користування (проїзд) та землі попередньої власниці ОСОБА_8 були розділені загорожею. Наразі, на думку третьої особи, позивач бажає збільшити своє подвір`я за рахунок земель загального користування.

Крім того, 17 лютого 2020 року на адресу суду від третьої особи ОСОБА_6 надійшли заперечення щодо позову (а.с.131). В яких ОСОБА_6 зазначає, що вказаний проїзд існував завжди. Її будинок побудовано було ще у 1919 році і цим виїздом користувались ще її родичі, оскільки іншого проїзду не було через те, що раніше замість АДРЕСА_2 був ліс. Домоволодіння позивача було побудоване у 1940 році і на момент утворення вказаного домоволодіння земельна ділянка не мала іншого цільового призначення як проїзд і тим більше ніколи не використовувалась як город. Крім того, ОСОБА_6 зазначила, що між ділянкою (городом) ОСОБА_8 і цим проїздом існувала огорожа у вигляді дерев`яних стовпів переплетених колючим дротом. Працівники пошти, школи, медпункту заїжджали цим проїздом у подвір`я до криниці брати воду. Довгий час її подвір`я було прохідним з АДРЕСА_1 до АДРЕСА_2.

З 1980 року цей проїзд замикається на гаражі (копія технічного паспорта за 1987 рік). Це доводить, що на протязі останніх 40-ка років спірна земельна ділянка не могла бути у користуванні ОСОБА_8 . Стосовно розбіжностей між рішеннями сесії та державним актом ОСОБА_8 в зазначенні розмірів земельних ділянок, ОСОБА_6 зазначила, що точний обмір земель проводився в момент отримання державних актів. Її мати також мала отримати у власність 0,26 га землі, однак отримала 0,24 га, тобто на 0,02 га менше. Також у державному акті матері ОСОБА_6 чітко зазначені межі землі попередньої власниці домоволодіння АДРЕСА_5 , крім того проїзд там також відображено. Третя особа ОСОБА_6 просила здійснювати розгляд справи без її участі.

21 лютого 2020 року на адресу суду від третьої особи ОСОБА_2 та представника відповідача надійшли клопотання про долучення до матеріалів додаткових документів (а.с.140, 145).

У судове засідання 21 лютого 2020 року прибув позивач та представник позивача, які заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, що зазначені у позовній заяві та відповіді на відзив.

У судовому засіданні 21 лютого 2020 року представник відповідача проти заявлених вимог заперечувала та просила відмовити в їх задоволенні, з підстав, що зазначені у відзиві на адміністративний позов та запереченнях на відповідь на відзив.

Третя особа ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, пояснення третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку №АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,06 га по АДРЕСА_1 відповідно до договору дарування від 24 грудня 2002 року (а.с.15), витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 липня 2017 року (а.с.16), інформаційної довідки від 8 листопада 2016 року (а.с.17) та інформації ДЗК від 2 лютого 2019 року (а.с.18).

8 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Станишівської сільської ради з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва. До заяви позивач додав завірене відповідачем викопіювання з генерального плану с. Зарічани, копію свого паспорта та інформдовідку про право власності на земельну ділянку, до якої прилягає ділянка, яку ОСОБА_1 бажає отримати у власність для ведення садівництва (а.с.19-21).

Листом від 6 травня 2019 року відповідач повідомив позивача, що розгляд його заяви від 8 квітня 2019 року комісією з питань земельних відносин відбудеться 30 травня 2019 року (а.с.22).

Рішенням Станишівської сільської ради від 30 травня 2019 року №873 позивачу було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва (невідповідність місця розташування земельної ділянки відомостям будівельного паспорта №01-15/20 від 15 березня 2017 року (а.с.25 на звороті), виданого відділом регіонального розвитку, містобудування та архітектури Житомирської РДА, де відображений проїзд на земельну ділянку, позначену на викопіюванні і витягу з ДЗК суміжних від Г до Д земель загального користування) (а.с.23).

Позивач, вважаючи рішення відповідача від 30 травня 2019 року №873 в частині що стосується його заяви, протиправним і таким що підлягає скасуванню, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та перевіряючи оскаржуване рішення на відповідність вимогам частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до статті 14 Конституції України та статті 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

У свою чергу правовідносини у сфері забезпечення права громадян на землю урегульовані Земельним кодексом України.

Статтею 3 Земельного кодексу України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Стаття 38 Земельного кодексу України визначає, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлено статтею 118 Земельного кодексу України.

Частина 7 статті 118 Земельного кодексу України передбачає, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення землевпорядної документації із землеустрою, щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,0100 га для індивідуального садівництва у с.Зарічани (між земельними ділянками по АДРЕСА_9, АДРЕСА_5, АДРЕСА_2 ) у зв`язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки, тобто з підстави передбаченої частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України (невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про відсутність правових підстав щодо відмови через те, що запитувана земельна ділянка згідно генерального плану с.Зарічани визначена городом, у зв`язку із чим має бути передана позивачу у власність, оскільки безпосередньо межує із належною йому земельною ділянкою.

Згідно з договором дарування від 24 грудня 2002 року, укладеного між ОСОБА_8 та позивачем, останній отримав у власність 1/2 житлового будинку АДРЕСА_6 та земельну ділянку розміром 0,1725 га в с. Зарічани .

Згідно з Державним актом на право приватної власності виданого на ім`я ОСОБА_8 від 12 вересня 2002 року, серія ІІ-ЖТ №002363 цільове призначення даної земельної ділянки визначено - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Посилання позивача на зменшення фактичного розміру земельної ділянки та незаконного вилучення її у попереднього власника ОСОБА_9 не може братись до уваги, так як позивачем отримано в дар визначену та сформовану земельну ділянку у відповідності з площею, що отримувалась попереднім власником. Державний акт від 12 вересня 2002 року серія ІІ-ЖТ №002363 не оскаржувався (а.с.27).

У подальшому, земельна ділянка була розділена та утворено домоволодіння, що належить позивачу, розташоване за адресою АДРЕСА_1 - земельна ділянка площею 0,06 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 8 листопада 2016 року) (а.с.17).

Щодо посилання позивача на Генеральний план забудови с.Зарічани та на те те, що визначення цільового призначення спірної земельної ділянки саме Генеральним планом с.Зарічани, де вказано "рілля", суд зазначає наступне.

На момент отримання у дар земельної ділянки позивачем у 2002 році, цільове призначення земельної ділянки було визначено, як землі житлової забудови, що суперечить відомостям із генерального плану с.Зарічани, затвердженому у 2009 році.

Генеральний план забудови с.Зарічани було затверджено у 2009 році. Згідно з викопіюванням із генерального плану, земельна ділянка, що перебуває у власності позивача, значиться як рілля (город), що не відповідає дійсності та з чого можна зробити висновок, що Генеральний план забудови с.Зарічани 2009 року містить неточні дані.

Про те, що Генеральний план забудови с.Зарічани потребує змін та уточнень також зазначала представник відповідача у судовому засіданні.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Генеральний план - вид містобудівної документації, що регулює містобудівну діяльність в містах і інших поселеннях, визначає умови безпеки мешкання населення, забезпечення необхідних санітарно-гігієнічних і екологічних вимог, раціональне визначення меж землекористувань, зон житлової, суспільної, промислової забудови, територій, що особливо охороняються, зон різної містобудівної цінності, розміщення місць прикладення праці, розвиток інженерно-транспортної інфраструктури, впорядкування територій, збереження історико-культурної спадщини і антропогенних ландшафтів.

Генеральний план міста або села - документ місцевого значення, в якому відображені перспективи розвитку території населеного пункту. Генплан визначає межі функціональних зон територій, пріоритетність і черговість забудови місцевості, потреби в землях певного призначення, містить інформацію та схеми розташування житлових і нежитлових об`єктів, відображає інфраструктуру населеного пункту тощо.

Із вищевказаного чітко вбачається, що генеральний планом населеного пункту не може бути визначено цільове призначення земель.

Поряд із тим, відповідно до визначених меж у державному акті на право власності на земельну ділянку, виданого від 12 вересня 2002 року серія ІІ-ЖТ №002363 на ім`я ОСОБА_8 , спірна земельна ділянка була визначена, як землі загального користування - проїзд (опис меж від "Б" до "В") (а.с.27).

Таким чином, на момент виникнення у позивача права власності на належну йому земельну ділянку, спірна земельна ділянка 0,01 га була визначена проїздом, що робить неможливим твердження позивача про її незаконне вилучення у попереднього власника та незаконності її віднесення до статусу - проїзду.

Аналогічні відомості наявні у ситуаційній схемі розташування земельної ділянки та схемі забудови земельної ділянки позивача будівельного паспорту на реконструкцію літньої кухні в житловий будинок та будівництво господарської будівлі від 15 березня 2019 року (а.с.24-26).

Також у Державному акті третьої особи ОСОБА_2 зазначено в описі меж земельної ділянки від "А" до "Б" - землі ОСОБА_8 ; від "Б" до "В" - проїзд (а.с.122).

Підтвердження визначеному статусу спірної земельної ділянки, як проїзд, наявне і у поданій позивачем довідці Міськрайонного управління у Житомирському районі та м.Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 12 червня 2019 року (а.с.28).

Так, довідкою з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями станом на 1 січня 2016 року за №31-6-0.15-5014/183-19 від 12 червня 2019 року визначено цільове призначення спірної земельної ділянки 93 - землі запасу та інші.

Відповідно до довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями станом на 1 січня 2016 року (а.с.28) у розділі Примітка зазначено, що відповідно до викопіювання з генерального плану с.Зарічани земельна ділянка відображена як городи. Відповідно до Національної кадастрової системи в опису меж земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1563 зазначено від Г до Д землі загального користування проїзд, в опису меж земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0935 від Г до Д зазначено землі заг. кор. проїзд. В державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-ЖТ №002363, виданого громадянину ОСОБА_8 , в описі меж земельної ділянки від Б до В зазначено проїзд.

Згідно Класифікатора видів цільового призначення земель затвердженого Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року №548 визначено, що землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам).

Класифікатор видів цільового призначення земель визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів.

Генеральний план забудови населених пунктів не визначає категорію земель.

Відповідно до статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Згідно з Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (з змінами станом на 25 квітня 2019 року) - генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Визначення земельної ділянки на генеральному плані, як «город» не є тотожним поняттям цільовому призначенню земель сільського сільськогосподарського призначення.

Види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Враховуючи зазначене, генеральний план с.Зарічани, із визначенням спірної земельної ділянки, як «город» не підтверджує наявного статусу землі - для ведення особистого селянського господарства.

У свою чергу, статус спірної земельної ділянки за визначенням Національної кадастрової системи визначено, як землі загального користування - 93. Та згідно опису меж суміжних земельних ділянок дані землі визначено - проїздом.

Землі загального користування - земельні ділянки, режим користування якими відзначається найбільшою загальнодоступністю. Являють собою, як незабудовані, так і забудовані території, у складі різних категорій земель земельного фонду.

Відповідно до пункту "а" частини четвертої статті 83 Земельного кодексу України, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Визначення статусу спірної земельної ділянки як земель загального користування, а саме - проїзду підтверджується, зокрема: Державним актом від 12 вересня 2002 року, серія ІІ-ЖТ №002363 (а.с.27), Державним актом серії ІІІ-ЖТ №015060 (а.с. 122), довідкою з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями станом на 1 січня 2016 року за №31-6-0.15-5014/183-19 від 12 червня 2019 року (а.с.28), ситуаційною схемою місця розташування земельної ділянки та схемою забудови земельної ділянки позивача (а.с.25 та на звороті).

Підтверджується це також і актом Станишівської сільської ради про обстеження земельної ділянки загального користування (проїзд) в с.Зарічани від 13 листопада 2019 року (а.с.124).

Отже, у процесі розгляду справи відомості про те, що запитувана позивачем земельна ділянка є проїздом підтвердились.

Поряд із тим, твердження позивача про використання спірної земельної ділянки «під город», як невід`ємної частини земельної ділянки, що належить йому на праві власності нічим не підтверджено, так як на момент виникнення позивача права власності на належне йому домоволодіння, спірна земельна ділянка була визначена - проїздом.

Також з пояснень, наданих третіми особами ОСОБА_2 та ОСОБА_6 встановлено, що перелічені особи користуються вказаною земельною ділянкою, як проїздом. Крім того, громадянка ОСОБА_2 пояснила, що ОСОБА_1 вирішив збільшити своє подвір`я за рахунок земель загального користування (частини проїзду). Починаючи з грудня 2017 року ОСОБА_2 фактично не має можливості заїхати у гараж. Протягом 2017-2019 років вона намагалась владнати ситуацію, однак позивач своїми діями грубо порушує права власників та користувачів. І взагалі, згідно останнього акта обстеження ділянки загального користування від 13 листопада 2019 року Станишівською сільською радою встановлено факт самозахвату спірної території. Зафіксовано факт металевих стовпів на земельній ділянці, що слугує проїздом, вириття ями та складання будівельних матеріалів (а.с.141-144).

Також гр. ОСОБА_2 зазначила, що ніколи не було іншого заїзду до її домоволодіння. Лише у 2018 році вона була змушена зробити заїзд з АДРЕСА_2, що дало можливість потрапляти у подвір`я, але заїзд з АДРЕСА_2 не дає можливості потрапити до гаража для цього потрібно переїхати через її город, крім того зазначила, що також не бажає використовувати власний город для заїзду.

Домоволодіння по АДРЕСА_2 має 3 співвласника, у разі ідеальних частин, та розподілу належної їм земельної ділянки, вони будуть позбавлені доступу до належного їм (кожному окремо) дoмoвoлодіння та господарських будівель. При задоволенні позову гр. ОСОБА_1 будуть порушені права інших користувачів та суміжних власників, тобто ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Крім того, самим позивачем не заперечувалось, що запитувана земельна ділянка використовувалась для загального користування як прохід до криниці, а також власниками домоволодіння по АДРЕСА_2 як проїзд до їх домоволодіння.

Отже, суд дійшов висновку, що запитувана земельна ділянка є проїздом та не може бути виділена для садівництва чи інших потреб в силу положень частини 7 статті 118 Земельного кодексу України.

Відповідачем правомірно відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 8 квітня 2019 року про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва в селі Зарічани Житомирського району Житомирської області (між земельними ділянками по АДРЕСА_9, АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 площею 0,0100 га) через невідповідність її місця розташування вимогам закону (пункту "а" частини четвертої статті 83 Земельного кодексу України), що було встановлено відповідачем зі схеми забудови земельної ділянки та підтвердилось під час судового розгляду сукупністю наведених доказів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та витрат на правничу допомогу, судом не вирішується.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України

вирішив:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Станишівської сільської ради (вул. Парникова, 3, с. Станишівка, Житомирський район, Житомирська область, ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складене 26 лютого 2020 року.

Суддя Д.М. Гурін