Справа № 463/10448/19
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2020-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 рокуЛьвівСправа № 463/10448/19 пров. № А/857/1638/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Улицького В.З.,

з участю секретаря судового засідання Омеляновської Л.В.,

представника позивача Ділая М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2019 року у справі № 463/10448/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління безпеки міста Львівської міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Грицик Р.Р. в м. Львові Львівської області 26.12.2019 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з адміністративним позовом до Управління безпеки міста Львівської міської ради (далі відповідач) про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення ЛВ10-2332 від 15 листопада 2019 року та закриття провадження у справі.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що накладене адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 152-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) у виді штрафу у розмірі 300,0 гривень вказано про неоплату ним вартості послуг з користування майданчиком платного паркування. Однак, автомобіль позивача, марки «ВАЗ» р.н. НОМЕР_1 , перебуває у користуванні його батька, який є інвалідом 2-ої групи. Ними було подано заяви в Управління безпеки міста Львівської міської ради щодо факту керування 15 листопада 2019 року автомобілем марки «ВАЗ», оскільки останній є інвалідом 2-ої групи. Позивач вважає, що у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152-1 КУпАП, а оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень прийнято без врахування усіх обставин справи.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідач згідно з положеннями частин 1 та 2 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, що відповідно до частини 3 даної правової норми не перешкоджає розгляду справи у суді апеляційної інстанції, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача, який наполягав на задоволенні апеляційної скарги, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення ЛВ10-2332 від 15 листопада 2019 року зазначено, що 15.11.2019 року о 10 год. 04 хв. на вул. Княза Романа, 3 у м. Львові, технічним засобом зафіксовано правопорушення: на автомобілі марки «ВАЗ», модель 210700-20, р.н. НОМЕР_1 порушено вимоги п. 8.4(ґ), п. 5.38 та 7.14 розділу 33 Правил дорожнього руху, а саме: неоплата вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування, чим позивач вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 152-1 КУпАП.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що факт скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152-1 КупАП, щодо неоплати вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування» доведено стороною відповідача належними та допустимими доказами та позивачем не спростовано.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 152-1 КУпАП передбачено, що порушення правил паркування транспортних засобів, у тому числі неоплата вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування за кожну добу користування, - тягне за собою накладення штрафу в двадцятикратному розмірі від вартості однієї години послуги з користування тим майданчиком для платного паркування транспортних засобів, на якому знаходиться транспортний засіб у момент порушення.

Пунктом 5.38 розділу 33 Правил дорожнього руху України (далі ПДР України), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, визначено знак, що позначає місце для стоянки. А саме знак « 5.38» застосовується знак для позначення місць та майданчиків для стоянки транспортних засобів. Знак з літерою «Р» та символом даху застосовується для критих стоянок. Знак з літерою «Р» та символом автобуса застосовується для критих стоянок з можливістю пересадки на маршрутні транспортні засоби.

Крім цього, передбачений Правилами дорожнього руху знак « 7.14» - «Платні послуги», означає, що послуги надаються лише за плату.

Частиною 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 8.1 Правил дорожнього руху передбачено, що регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальникам.

Так, в частині 1 ст.14-2 КУпАП зазначено, що адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа-фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

Приміткою статті 14-2 КУпАП визначено, що режим фотозйомки (відеозапису) передбачає здійснення уповноваженою посадовою особою фото/відеофіксації обставин порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів, а саме: дати, часу (моменту), місця розташування транспортного засобу по відношенню до нерухомих об`єктів та/або географічних координат, інших ознак наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини нього Кодексу. При здійсненні фотозйомки обов`язковою є наявність не менше двох зображень транспортного засобу, отриманих з різних або протилежних ракурсів, а в разі фіксації порушення, що полягає у неоплаті вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування в межах населеного пункту, в якому не впроваджена автоматизована система контролю оплати паркування, обов`язковою є наявність додаткового зображення (зображень), що фіксує відсутність документа про оплату послуг з користування майданчиком для платного паркування під лобовим склом транспортного засобу.

Згідно зі ст. 33 КУпАП особливості накладення стягнення при розгляді справ без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1 - 279-4 цього Кодексу.

Статтею 279-1 КУпАП передбачено, що у разі якщо адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксовано в автоматичному режимі або якщо порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а також у разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлює відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу. Якщо адміністративне правопорушення, передбачене частинами першою, другою статті 152-1 цього Кодексу, зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування зобов`язані розмістити на лобовому склі транспортного засобу копію постанови про притягнення до адміністративної відповідальності (якщо технічні можливості дозволяють встановити відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, на місці вчинення правопорушення) або повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності (якщо технічні можливості не дозволяють встановити відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, на місці вчинення правопорушення).

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ухвали Львівської міської ради № 120 від 27 січня 2011 року «Про затвердження збору за місця для паркування транспортних засобів та плати за паркування транспортних засобів на території м. Львова», встановлено плату за паркування одного транспортного засобу за годину на спеціально обладнаних майданчиках.

Вищевказана ухвала прийнята відповідно до Податкового кодексу України, постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2010 № 258 «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання майданчиків для платного паркування транспортних засобів» та статей 25, 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно з п. 4-1 ухвали Львівської міської ради № 120 від 27 січня 2011 року «Про затвердження збору за місця для паркування транспортних засобів та плати за паркування транспортних засобів на території м. Львова» власникам спеціально обладнаних чи відведених майданчиків для паркування забезпечити виділення та облаштування у межах майданчиків місць для безоплатного паркування легкових автомобілів, якими керують інваліди з ураженням опорно-рухового апарату, члени їхніх сімей, яким відповідно до порядку забезпечення інвалідів автомобілями передано право керування автомобілем.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 52-2 Закону України «Про дорожній рух» При розміщенні транспортних засобів на майданчику для платного паркування особи, які розміщують транспортні засоби на такому майданчику, оплачують вартість послуг з користування майданчиком для платного паркування транспортного засобу згідно з тарифом, встановленим органом місцевого самоврядування відповідно до порядку формування тарифів на послуги з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Інспекторам з паркування забороняється приймати грошові кошти у готівковій формі в рахунок оплати вартості таких послуг та/або в рахунок оплати штрафів, накладених на місці вчинення правопорушення.

Положення частини першої цієї статті не застосовуються у випадках, визначених частинами шостою та сьомою статті 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» щодо місць для безоплатного паркування, а також до осіб та транспортних засобів, які відповідно до закону та/або рішення відповідної міської, селищної, сільської ради звільняються від оплати вартості послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів на спеціально відведених (позначених) на цих майданчиках місцях.

Згідно з ч. 6 ст. 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» власники спеціально обладнаних чи відведених майданчиків для паркування забезпечують виділення та облаштування в межах майданчиків місць для безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю. Водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, у тому числі на транспортних засобах, що належать підприємствам, установам, організаціям, які здійснюють діяльність у сфері соціального захисту населення, та громадським організаціям осіб з інвалідністю, мають право на встановлення на транспортному засобі розпізнавального знака «Водій з інвалідністю» та під час перевезення осіб з інвалідністю користуються всіма перевагами, що надаються водіям з інвалідністю. Водії, які керують транспортними засобами, на яких встановлений розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю», повинні мати при собі документи, що підтверджують інвалідність водія або одного з пасажирів. Кількість місць, призначених для безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, становить не менше 10 відсотків загальної кількості місць на спеціально обладнаних чи відведених майданчиках для паркування, але не менше одного місця з позначенням таких місць відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем та його батьком було подано заяви в Управління безпеки міста Львівської міської ради щодо факту керування 15 листопада 2019 року автомобілем марки «ВАЗ» останнім. Також встановлено, що останній є інвалідом 2-ої групи.

На спростування доводів позивача та підтвердження того, що останній дійсно допустив порушення вимог п.8.4 «ґ» ПДР України, суд першої інстанції зазначає, що відповідачем долучено до відзиву фотоматеріали з яких видно, що автомобіль марки «ВАЗ», здійснив стоянку автомобіля на платній стоянці. Крім цього, автомобіль не був розміщений на місці стоянки для інвалідів. До того ж, на транспортному засобі відсутні розпізнавальні знаки, які б підтверджували факт керування транспортним засобом особою з інвалідністю.

Оцінюючи дані висновки, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

В матеріалах справи містяться 5 чорно-білих фотознімків.

На одному з них зафіксовано задню частину автомобіля з номерним знаком НОМЕР_1 , три інші фотографії фіксують передню частину схожого автомобіля, на яких відсутнє зображення номерного знака.

Всі три фотознімки, на яких зафіксована передня частина транспортного засобу, відображають наявність під лобовим склом автомобіля якогось розпізнавального знака, а на одному з них відображено наявність ще одного розпізнавального знака.

Проте, що це за розпізнавальні знаки, чи є вони підтвердженням права керування транспортним засобом або ж оплати за паркування, надані фотознімки не дають можливості розрізнити.

Також неможливо встановити, чи зафіксований на всіх фотознімках один і той самий транспортний засіб та чи перебуває він на місці, призначеному для паркування автомобілів особами з інвалідністю, оскільки одне із зображень містить поряд з автомобілем знак права такого паркування.

Інших доказів, які б неспростовно доводили факт вчинення правопорушення, за яке позивача притягнуто до відповідальності суду не надано.

Відповідачем, з врахуванням наданих йому у визначений статтею 279-3 КУпАП, заяв позивача та особи, яка керувала транспортним засобом, не здійснено перевірку наявності підстав для притягнення позивача чи зазначеної іншої особи до відповідальності за статтею 152-1 КУпАП.

Посилання на те, що дані заяви подані не особисто позивачем та особою, яка керувала транспортним засобом, не підтверджені матеріалами справи. До того ж вони були належним чином зареєстровані у відповідача.

Також апеляційним судом відкидаються доводи відповідача про те, що інша особа, яка керувала транспортним засобом, не надала згоди на притягнення саме її до адміністративної відповідальності та не надала доказів сплати штрафу замість позивача.

Так, заява ОСОБА_2 фактично підтверджує те, що саме він мав нести відповідальність за виявлене порушення. З огляду на встановлені обставини справи про те, що ОСОБА_2 є інвалідом другої групи, мав право на паркування на спеціально відведеному для цього майданчику, недоведеність факту паркування автомобіля не в місці паркування транспорту для осіб з інвалідністю та необладнання автомобіля відповідними позначками, наявність в його діях складу правопорушення, передбаченого частиною 152-1 КУпАП наданими суду доказами не доведена. Отже його обов`язок сплатити штраф замість позивача підлягав перевірці відповідачем.

Відповідно до положень ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Останній у справі, що розглядається, не довів правомірності свого рішення, яке оскаржує позивач.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що оскаржувана постанова є протиправною а тому підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закриттю.

Пунктом 1 частини 3 ст. 2 КАС України визначено, що верховенство права є однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частини 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до пункту 2 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин 1 та 2 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції у справі, що розглядається, неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки встановленим обставинам, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 242, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2019 року у справі № 463/10448/19 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову в справі про адміністративне правопорушення ЛВ10-2332 від 15 листопада 2019 року і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
В. З. Улицький
Повне судове рішення складено 27.02.2020