Справа № 320/5306/19
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2020-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2020 року № 320/5306/19

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Лисенко В.І.,

при секретарі судового засідання Лубянській Д.С.,

за участі:

представника позивача - Дубовика В.В.,

представника відповідача - Гуць М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування рішень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ФОП ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДПС у Київській області, в якому просить визнати протиправними та скасувати наступні документи Головного управління ДФС у Київській області, винесені 19.09.2019 року відносно ФОП ОСОБА_1 у формі:

- податкового повідомлення - рішення форми «Р» № , на суму 332 501,24 грн, в т.ч. за основним платежем - 221 667,49 гри., за штрафними (фінансовими) санкціями -110 833,75 грн;

- податкового повідомлення - рішення форми «Р» № на суму 4 035 015,00 грн., в т.ч. за основним платежем - 2 690 010,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 1 345 005,00 грн;

- вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-, на суму ЄСВ 73 383,35 грн;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № на суму штрафних санкцій з ЄСВ 11 420,30 грн;

- податкового повідомлення - рішення форми «Р» № , на суму 4 927 449,50 грн, в т.ч. за основним платежем - 3 284 967,00 гри., за штрафними (фінансовими) санкціями - 1 642 482,00 грн.

В основу оскаржуваних рішень податкового органу покладено висновок відповідача про те, що фактично ФОП ОСОБА_1 не придбавала транспортні послуги у контрагентів-постачальників у період з 01.01.2017 по 31.12.2018, а відтак, задекларовані операції з їх придбання не можуть вважатись операціями, що дають право на віднесення відповідних сум до валових витрат та податкового кредиту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не вчиняла податкових правопорушень, які зафіксовано в акті перевірки контролюючого органу. Позивач зазначає, що реальність господарських операцій з рядом контрагентів, за результатами яких ФОП ОСОБА_1 включала до складу податкового кредиту суми ПДВ та формувала витрати, підтверджена первинними та іншими обліковими документами. Вказує, що при укладенні та виконанні договорів з контрагентами, позивач діяла добросовісно, відповідно до ділової мети підприємницької діяльності, та не була обізнана про будь-які можливі правопорушення зі сторони контрагентів, а тому не повинна нести негативні наслідки за недотримання податкової дисципліни іншими платниками податків.

Відповідач позов не визнав, подав до суду письмовий відзив, в якому зазначив, що ним правомірно прийнято оскаржувані рішення, тому відсутні підстави для їх скасування. Наголосив, що у ході проведення планової перевірки діяльності позивача за період 2017-2018 роки, встановлено завищення останнім валових витрат на суму 14777833,32 грн та податкового кредиту на суму 3284967,00 грн, за рахунок включення до їх складу штучно сформованих показників.

Пояснив, що у контрагентів-постачальників, які виписували на адресу ФОП ОСОБА_1 документацію по придбанню послуг (перевезення пасажирів), відсутні необхідні умови для здійснення господарських операцій, відсутні основні фонди, технічний персонал, виробничі активи, складські приміщення, транспортні засоби тощо, тому між контрагентами-постачальниками та ФОП ОСОБА_1 відсутня господарська діяльність. Також, звернув увагу суду на наявність вироку щодо одного з контрагентів та на внесення матеріалів досудового дослідування до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Ухвалою суду від 18.11.2019 відкрито загальне позовне провадження в даній адміністративній справі.

Протокольною ухвалою суду від 16.01.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання, призначене на 17.02.2020, прибули представник позивача та представник відповідача. Представник позивача адміністративний позов підтримав у повному обсязі, просив суд його задовольнити, представник відповідача проти позовних вимог заперечував, наполягав на відмові у їх задоволенні.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

ОСОБА_1 05.07.2007 зареєстрована фізичною особою підприємцем, про що свідчить запис №2 016012 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Основним видом діяльності позивача за видами діяльності, є Код КВЕД 52.29 - Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту.

Як убачається з матеріалів справи, у відповідності до наказу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 31.05.2019 № 1179, направлень на перевірку від 11.06.2019 №№ 1589, 1590, 1591 та плану-графіку проведення планових виїзних перевірок суб`єктів господарювання на 2019 рік, співробітниками ГУ ДФС у Київській області було проведено документальну планову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 по 31.12.2018.

За результатами вказаної перевірки податковим органом складено Акт від 14.08.2019 року №743/10- 36-13-03/ НОМЕР_1 , у розділі ІІІ «Висновок» якого зафіксовані наступні порушення позивача (т. 1 а.с. 25-219):

1) п. 167.1 ст. 167, п. 177.2 ст. 177 ПК України в частині заниження суми чистого доходу за період 01.01.2017-31.12.2018 в розмірі 14777833,32 грн, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) від здійснення підприємницької діяльності в розмірі 2 690 010,00 грн;

2) п.2 ч.1 ст. 7, ст. 8, ч.2 ст. 9 Закону № 2464 в частині заниження доходу, з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальну, суму 14 777 833,32 грн., що призвело до заниження ЄСВ, який підлягає сплаті до відповідного цільового фонду, в розмірі 73 383,35 грн;

3) п.16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України в частині заниження суми чистого доходу за 2017- 2018 pоку у розмірі 14 777 833,32 грн, що призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності в розмірі 221,667,49 грн;

4) п.198.1, п.198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК України що призвело до завищення податкового кредиту у сумі ПДВ 3284 967,00 грн.

Твердження перевіряючих про допущення ФОП ОСОБА_1 вказаних порушень податкового законодавства ґрунтуються на тій позиції, що за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 позивач придбавала транспортні послуги у підприємств з ознаками фіктивності, які придбані та зареєстровані на підставних осіб, з метою ухилення від сплати податків.

На підставі висновків зазначеної перевірки відповідачем були прийняті наступні рішення від 19.09.2019:

1) податкове повідомлення - рішення форми «Р» № , яким позивачеві визначене зобов`язання із військового збору в сумі 332501,24 грн, в т.ч. за основним платежем - 221667,49 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями -110833,76 грн (т.1 а.с. 130);

2) податкове повідомлення - рішення форми «Р» № , яким позивачеві визначене зобов`язання із ПДФО в сумі 4 035 015,00 грн, в т.ч. за основним платежем - 2 690 010,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями -1 345 005,00 грн (т. 1 а.с. 132);

3) рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № , яким до позивача застосовані штрафні санкції з ЄСВ на суму 11 420,30 грн (т.1 а.с. 131);

4) податкове повідомлення - рішення форми «Р» № , яким позивачеві визначене зобов`язання із ПДВ в сумі 4 927 449,50 грн, в т.ч. за основним платежем - 3 284 967,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 1 642 482,00 грн (т.1 а.с. 133);

5) вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-, якою позивачеві визначене зобов`язання із ЄСВ в сумі 73383,35 грн (т.1 а.с. 134).

Не погоджуючись із спірними податковими повідомленнями-рішеннями, рішенням та вимогою, вважаючи їх необґрунтованими, протиправними та такими, що не базуються на нормах чинного законодавства та фактичних обставинах, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, які виникли між сторонами спору, суд зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 року № 2755-VI (із змінами і доповненнями) (далі також - ПК України), яким, зокрема, встановлено вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з п. 36.1 ст. 36 Податкового кодексу податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних і з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством (п. 44.1 ст. 44 ПКУ).

Так, згідно з п. 177.1 ст.177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно з вимогами п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг)(п.177.3.) .

У відповідності до п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

- обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

- суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Не включаються до складу витрат підприємця:

1) витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем;

2) витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;

3) витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;

4) документально не підтверджені витрати.

Згідно із пп.14.1.36. п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також, через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Таким чином, із вказаних норм права убачається, що при визначенні фізичною особою-підприємцем об`єкта оподаткування податком на прибуток, можуть враховуватися лише документально підтверджені витрати, пов`язані з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця, які включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III Податкового кодексу України (далі ПКУ).

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України (далі - ПК України) податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК України, Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);

ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 201.8 статті 201 ПК України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до абзацу першого п. 201.10 ст. 201 ПК України, видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, наведеними нормами права визначено підстави за яких платник податків має право на віднесення сплачених сум ПДВ, у вартості товарів/послуг, до складу податкового кредиту. До таких підстав віднесено: наявність господарської операції, понесення витрат, у зв`язку з господарською діяльністю платника, сплата податку на додану вартість у вартості товарів/послуг, факт сплати податку на додану вартість має підтверджуватися відповідними податковими накладними.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Тобто, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності, відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві, зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.

Як убачається з матеріалів справи, проведеною відповідачем перевіркою виявлено взаємовідносини ФОП ОСОБА_1 із суб`єктами господарювання, які мають ознаки фіктивності, зокрема: ТОВ "ТРАНСЕТХОЛД", ТОВ "ТРЕИДКЛОЗЕР", ТОВ "ІЗТЕРС", ТОВ "ЛАВЕРНА ТРЕИД І КО", ТОВ "РІЛЕИЗ", ТОВ "СІЗІОНТРЕИД", ТОВ "НЕОСТІЛ ЛТД", ТОВ "ЮБЕРТА", ТОВ "ДАРТРЕИДІНГ", ТОВ "БЦ ТРАНС-ГРУП", ТОВ "ГРІН ЕИР", ТОВ "БРУВЕР ТРЕИД", ТОВ "ТОРГМЕИК", ТОВ "ФІАНС ПРОДАКШН ГРУП", ТОВ "МАКСОФТ ГРУП", ТОВ "ТЕГРАНД ЛТД", ТОВ "ІНЖИНІРІНГ ПЛЮС", ТОВ "ЕТАЛОН", ТОВ "ІНБРІД1НГ", ТОВ "ДЕПР0ТРАФ1К", ТОВ "ТАЙГОР КОНСАЛТ", ТОВ "СІНК КОНСАЛТИНГ", ТОВ "АБАНДОН КОНСАЛТИНГ", TOB "ПЕНЬЯРОЛБ", TOB "ГЛОБАЛ БУДІНВЕСТ", ТОВ "СОЛ1ТРЕИД", ТОВ "ЗЕРОЛІС", ПП "ВІКТОРГ", ТОВ "СЕИЛЗПРОМОУШЕН", ТОВ "ІНФОФАЛ", ТОВ "ДЕРВЕИН", ТОВ "ЮТЕМ ЛТД", ТОВ "БЕТА СТОУН", ТОВ "ЕЛКРОФТ", ТОВ "ФЕМЕЛІ-ФУДС", ТОВ "БЛЕКРОК", ТОВ "ОРГАНІК", ТОВ "АДІТУМ 7", ТОВ "АРХБУД СТУДІО", ТОВ "АЛЬЯНС СТАР ЛТД", ТОВ"ЮДЖИН КОМПАНІ2018", ТОВ "Р0Л1СТАР-ГРУП", ТОВ "ПЕИМЕТ ДЕВЕЛОПМЕНТ", ТОВ "ВЕЛЮ КОМПАНГ", ТОВ "1НКРМЕНТ", ТОВ "КОМБІКОР", ТОВ "ФОРТЛАИТС", ТОВ "ТРАНСКРОС", ТОВ "ЕСТАДО", ТОВ "СТАРЛІЗИНГ ЛТД".

З цього приводу, судом встановлено, що господарські відносини позивача із переліченими суб`єктами господарювання у 2017-2018 роках, відбулись на підставі договорів на виконання перевезення вантажів автомобільним транспортом та договорів транспортно-експедиційних послуг (т. 2 а.с. 128-201, 243-246, 248-250, т.3 а.с 1-29).

Здійснення операцій з отримання послуг позивачем оформлено актами надання послуг (т. 2 а.с. 8-18, 20,22, 24, 26, 28,30-45,47,49, 51,53, 55, 57, 57, 59, 61, 63, 65,67, 69,71, 73, 75, 76,78, 80,82, 84, 86,88, 90, 92, 94, 96, 98, 100, 101, 102, 104-105, 106, 108, 110, 112, 114-115, 118, 121, 123, 125, 127, 129-134, 218-220,222, 224, 226-228, т.3 а.с. 34,36-43, 67-81, 83-86,88-99, 103-105, 108, 115, 117, 126).

За результатами наданих послуг, виставлені відповідні рахунки на оплату.

Матеріали справи також містять податкові накладні, виписані та зареєстровані в ЄРПН за фактом виникнення податкових зобов`язань у контрагентів позивача (т.2 а.с.247, т. 3 а.с. 127-250, т.4 а.с. 1-3).

Про оплату послуг згідно договорів свідчать наявні у матеріалах справи платіжні доручення, проведені банком (а.с. 4 а.с. 4-84).

Дослідивши первинні документи, якими позивач та його контрагенти супроводжували виконання договорів на виконання перевезення вантажів автомобільним транспортом та договорів транспортно-експедиційних послуг суд дійшов висновку, що факт придбання позивачем послуг підтверджується документально, господарські операції належним чином відображені у бухгалтерському і податковому обліку позивача та його податковій звітності, спричинили реальні зміни у майновому стані сторін, є економічно виправданими та відповідають основним видам господарської діяльності позивача.

Первинні документи бухгалтерського обліку та податкової звітності, якими оформлені господарські операції, не суперечать вимогам чинного законодавства, містять вичерпні дані щодо переліку придбаного і поставленого товару, у повній мірі розкривають зміст та обсяг господарських операцій.

Акт перевірки та письмові заперечення відповідача також не містять зауважень щодо обсягу, форми і змісту наданих позивачем документів первинного бухгалтерського обліку. Зокрема, відповідач під час розгляду справи не заперечував, що первинні бухгалтерські документи, надані позивачем на підтвердження понесення витрат, відображених у податковій звітності за 2017-2018 роки, містять усі необхідні реквізити, дозволяють беззаперечно встановити зміст та обсяги господарських операцій та ідентифікувати осіб, які були їх учасниками та відповідальні за їх здійснення.

У той же час, аргументами контролюючого органу в обґрунтування безтоварності господарських операцій позивача, є посилання на ймовірну відсутність у його контрагентів первинних фінансово - бухгалтерських документів та не встановлення (неможливість встановлення) ним економічно необхідних умов для заняття підприємницькою діяльністю (трудові ресурси, основні фонди та транспортні засоби, виробничі, складські та офісні приміщення тощо), проте суд зазначає, що акт перевірки не містить, а представником відповідача не надано суду жодних доказів щодо відсутності необхідних ресурсів для здійснення господарських операцій, та не визначено які саме ресурси надали б можливість здійснення такої діяльності.

Аналогічної позиції притримується Верховний Суд у постановах від 16.01.2018р. по справі №826/1398/14 та від 21.02.2018р. по справі №804/7470/16.

Наполягаючи на правомірності оскаржуваних позивачем рішень, відповідач також вказує на існування судових вироків щодо деяких із контрагентів, та на наявність кримінальних проваджень і протоколів допиту свідка.

Так, із долучених до матеріалів справи документів, судом встановлено, що відносно посадових осіб контрагентів позивача (ТОВ "Трансетхолд", ТОВ " Тайгор Консалт", ТОВ "Ізтерс", ТОВ "Фінанс Продакшн Груп", ТОВ "Ютем ЛТД", ТОВ "ГлобалБудінвест", ТОВ "Денпродтрафік", ТОВ "Селзпромоушен") наявні вироки Святошинського районного суду м. Києва у провадженні 1-кп/759/696/19, Шевченківського районного суду м. Києва у провадженні №1-кп/761/1897/2019 та Печерського районного суду м. Києва у провадженні №1-кп-1176/19.

Стосовно використання вироків суду під час розгляду адміністративних справ, слід врахувати правову позицію Верховного Суду. Зокрема, викладена у постанові від 08.08.2018 у справі №820/4428/17, правова позиція полягає у наступному: "Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги доводи контролюючого органу, щодо наявного вироку Бориспільського міськрайонного суду Київської області по справі № 359/4590/17, яким ОСОБА_3 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 205-1 Кримінального кодексу України (підроблення документів, які подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи та фізичних осіб - підприємців), оскільки вказаний вирок не містить будь - яких відомостей про господарські операції між ТОВ "Форум Брандіг" та позивачем...".

У даному випадку, суд констатує, що жоден із трьох вироків не містить встановлених та досліджених обставин щодо господарських відносин між обвинуваченими та ФОП ОСОБА_1 . Вказаними вироками не було встановлено, що визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення не мали взаємовідносин з позивачем.

Аналогічна позиція Верховного Суду викладена у постанові від 22 травня 2018 року (справа №826/14638/14, адміністративне провадження №К/9901/11318/18).

До того ж, Постанова Верховного Суду від 04 вересня 2018 року (справа №826/18952/14) адміністративне провадження №К/9901/8100/18) містить правовий висновок про те, що сам факт наявності вироку, ухваленого на підставі угоди у кримінальному провадженні, або ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є нагальна необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій, з врахуванням обставин, встановлених судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Постанова Верховного Суду від 29.03.2018 (провадження К/9901/6497/18, справа №826/3498/15) містить висновок про те, що оцінюючи доводи податкового органу щодо наявності зазначеного вироку, як такого, що беззаперечно свідчить про фіктивність контрагентів позивача, суд зазначає наступне. Факт наявності вироку, ухваленого на підставі угод у кримінальному провадженні, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є нагальна необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій, з врахуванням обставин, встановлених у вироку, який набрав законної сили.

Суд звертає увагу, що всі надані відповідачем вироки ухвалені шляхом затвердження угоди про визнання винуватості.

За змістом частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства, вирок суду у кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

З огляду на преюдиційність, як властивість судового рішення, вирок суду має обов`язкове значення для адміністративного суду лише У частині встановлених фактичних обставин, а не правової оцінки чи судових висновків.

Безпідставними є також посилання контролюючого органу на наявність кримінальних проваджень і протоколів допиту свідка, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд зазначає, що матеріали досудового розслідування по кримінальному провадженню внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не є доказом, а лише відомостями про джерело тих обставин, які можуть стати доказами у податковому спорі після їх закріплення належним процесуальним шляхом.

Дана позиція судової колегії підтверджується і постановою Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №822/1815/17 адміністративне провадження №К/9901/221/17.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 27 березня 2018 року у справі №816/809/17, сам факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.

Окрім того, платник податків (покупець товарів) не має обов`язку, повноважень та можливості здійснювати контроль за дотриманням продавцем, відомості щодо реєстрації якого як юридичної особи містяться у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України та як платника податку на додану вартість - у Реєстрі платників податку на додану вартість, вимог законодавства щодо створення підприємства, ведення його господарської діяльності і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за вчинені підприємством (продавцем) або його посадовими особами порушення.

При цьому, допущені постачальником порушення вимог законодавства при створенні підприємства та веденні господарської діяльності, можуть потягнути відповідну відповідальність щодо нього та не впливають на право покупця на віднесення до складу податкового кредиту сплаченого (нарахованого) податку на додану вартість та до складу бюджетного відшкодування сплаченого у попередніх періодах постачальнику податку на додану вартість.

Отже, подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

Наведені відповідачем як в акті перевірки, так і у ході судового розгляду мотиви та надані докази, з урахуванням наданих позивачем документів, не свідчать про відсутність реальності проведених операцій між позивачем та контрагентами .

Доводи відповідача ґрунтуються на припущеннях податкового органу, та не свідчать про відсутність операцій, документи щодо яких об`єктивно не спростовані.

Визначаючись із результатом вирішення даного спору по суті, судом також взято до уваги наступні важливі обставини.

Господарські правовідносини, досліджувані у рамках даної справи, не обмежені тільки правами та обов`язками двох сторін (позивач-кожен з контрагентів).

У цьому контексті, суд звертає увагу, що основним видом діяльності позивача за КВЕД є: 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту.

Доказова база, наявна у матеріалах справи свідчить, що ФОП ОСОБА_1 у ході провадження господарської діяльності зі спірними контрагентами, виконувала функції експедитора, тобто, здійснювала транспортно-експедиторську діяльність.

Відповідно до частин першої статті 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

транспортно-експедиторська діяльність - підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів;

транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування;

експедитор (транспортний експедитор) - суб`єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок викопує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування;

клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору;

перевізник - юридична або фізична особа, яка взяла на себе зобов`язання і відповідальність за договором перевезення вантажу за доставку до місця призначення довіреного їй вантажу, перевезення вантажів та їх видачу (передачу) вантажоодержурачу або іншій особі, зазначеній у документі, що регулює відносини між експедитором та перевізником.

Відповідно до частини першої статті 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за і рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.

Згідно із статтею 932 ЦК України експедитор має право залучити до виконання своїх обов`язків інших осіб, у разі залучення експедитором до виконання своїх обов`язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

Аналогічні за змістом положення містяться в Господарському кодексі України від 16.01.2003 року №436-VI.

Із наведеного судом вище, формується висновок, що діяльність експедитора має подвійну природу, оскільки він діє і як посередник, і як безпосередній надавач послуг з організації (перевезення). І хоча договір транспортного експедирування може включати окремі елементи договору доручення або договору комісії, його правова конструкція не є тотожною цим договорам, у зв`язку з чим чинним законодавством передбачено окреме правове регулювання правовідносин за договором транспортного експедирування.

Так, наявні у матеріалах справи договори на виконання перевезення вантажів автомобільним транспортом та договори транспортно-експедиційних послуг, укладені між позивачем та фіктивними, на думку відповідача, контрагентами, не є самостійними правовими угодами, а заключеі у рамках та на виконання умов передуючих правових відносин позивача з третіми особами (клієнтами, замовниками).

Це означає, що ФОП ОСОБА_1 фактично надавала транспортно-експедиторські послуги клієнтам (замовникам) та діяла посередником щодо спірних контрагентів. Тобто, після отримання грошових коштів від замовників, які включали плату експедитора, позивач розраховувалась із перевізниками (спірними контрагентами) за кінцевий продукт - послуги з перевезення.

При цьому, згідно з п.п..2.1.2.1 п.п.2.1.2 п.2 розділу II Акта перевірки контролюючий орган зазначив, що ФОП ОСОБА_1 , вірно та достеменно визначила валові доходи за 2017-2018 p.p., і розбіжності між даними перевірки та даними платника відсутні.

Наведене свідчить, що позивач не ставить під сумнів фактичність отримання ФОП ОСОБА_1 сум грошових коштів від замовників, та не стверджує про нереальність такого отримання та відсутність ділової мети, але у той же час, посилається на безтоварність наступних господарських операцій з перевізниками, які у свою чергу вчинені на виконання зобов`язань перед замовниками та виникли на їх підставі.

Уповноважені особи ГУ ДФС у Київській області у ході проведення перевірки та дослідження первинних бухгалтерських документів та податкової звітності ФОП ОСОБА_1 не врахували особливості правової природи господарської діяльності позивача, та безпідставно виокремили господарські операції з надання послуг перевезення в окремі правовідносини, ігноруючи їх невід`ємну складову у даному випадку - транспортно-експедиторські послуги.

Зазначаючи в Акті перевірки про те, що позивачем не підтверджено факт отримання послуг від контрагентів, а саме перевезення, посадові особи ГУ ДФС у Київській області невірно сприймають характеристики транспортно-експедиційних послуг та прирівнюють їх до перевезення. Суд звертає увагу, що послуги перевезення були надані не позивачу, а замовникам, проте через посередництво (експедирування) ФОП ОСОБА_1 .

За таких обставин, контролюючим органом грубо порушено методологію проведення податкових перевірок, що свідчить про недбалість посадових осіб відповідача у ставленні до виконання своїх обов`язків та функцій, а також про поверховість самої перевірки та необґрунтованість її результатів.

Відповідно до частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, у справі «Булвес АД» проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) Європейський суд з прав людини (далі також - Суд) вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом з пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяженню компанії заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

Аналогічні висновки Європейського Суду з прав людини викладено у справі «Бізнес Супорт Центр» проти Болгари.

Також, у справі «Інтерсплав» проти України» (2007 рік, заява № 803/02), Судом у пункту 38 рішення зазначено: «На думку Суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання в системі відшкодування ПДВ, які здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду, стосовно загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які вказували б на те, що заявник був безпосередньо залучений в такі зловживання».

Перевіряючи відповідність позбавлення права на податковий кредит/бюджетне відшкодування вимогам статті 1 Протоколу № 1, Європейським судом з прав людини застосовано принцип пропорційності. Цей принцип є складовою частиною принципу верховенства права і вимагає дотримання «справедливого балансу» між вимогами публічного інтересу та захистом прав приватних осіб, у реалізацію яких здійснюється втручання держави.

Після проведення відповідної оцінки, Судом визнано, що «справедливий баланс» не дотримується, коли платника ПДВ позбавляють права на податковий кредит / бюджетне відшкодування при відсутності доказів його залучення до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, або доказів того, що йому було відомо / повинно було бути відомо про таку діяльність його постачальників.

Відповідно, Судом констатовано факт порушення статті 1 Протоколу № 1, якою гарантується право на мирне володіння майном.

Права на податковий кредит фактично прирівнюється до права власності на майно платника податку, відшкодування якого останній правомірно очікує від податкового органу.

Рішення ж Європейського суду з прав людини у податкових спорах не дозволяють поставити публічний інтерес (наповнення бюджету) вище приватного (свобода господарської діяльності та захист права власності).

Рішенням Суду по справі «Бізнес Сепорт Сентре проти ОСОБА_2 » (заява №6689/03) у пункті 23 вказано, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов`язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Однак це не мало б прямого впливу на оподаткування організації-заявника (позиція підтримано ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.09.2014 року провадження К/800/15845/14, постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 15.10.2015 року у справі №822/5413/15, ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2015 року у справі №804/4983/15).

Крім того, відповідно до Листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11, оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Не є обов`язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов`язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Не є обов`язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов`язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми попередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому, відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарських операцій, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 17.01.2018 року у справі № 826/1244/13-а, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування та податкового законодавства, а тому можливі порушення податкового законодавства з боку контрагента-постачальника. за відсутності доказів протиправної змови учасників операцій з метою отримання позивачем (покупцем) необґрунтованої податкової вигоди, не є безумовною підставою для висновку про порушення саме покупцем вимог податкового законодавства та позбавлення його права сформованих податкових вигод за фактично вчиненою операцією.

Також, Верховним Судом у постанові від 27.02.2018 року у справі № 811/2154/13-а зазначено, що «норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності.

Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 06.02.2018 у справі №816/166/15-а.

Відтак, приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що контролюючим органом з посиланням на належні та допустимі докази, не доведено обставин протиправного формування позивачем показників податкової звітності.

Як встановлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності своїх рішень.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 9605,00 грн, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією від 12.11.2019 №0.0..1 (т.1 а.с. 145).

Отже, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають присудженню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 19.09.2019 № , на суму 332 501,24 грн, у т.ч. за основним платежем - 221 667,49 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями -110 833,75 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19.09.2019 форми «Р» № на суму 4 035 015,00 грн, у т.ч. за основним платежем - 2 690 010,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 1 345 005,00 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19.09.2019 № Ф-, на суму ЄСВ 73 383,35 грн.

Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 19.09.2019 № на суму штрафних санкцій з ЄСВ 11 420,30 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19.09.2019 форми «Р» № , на суму 4 927 449,50 грн, у т.ч. за основним платежем - 3 284 967,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 1 642 482,00 грн.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області () судовий збір у розмірі 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лисенко В.І.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 27 лютого 2020 р.