Справа № 340/50/20
Суддя: О.С. Петренко
Дата ухвалення: 2020-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року справа № 340/50/20

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Петренко О.С., розглянувши в порядку спрощеного (письмового) провадження в м. Кропивницькому адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача: Управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області, вул. Єгорова,25а, м. Кропивницький,25015

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області №73 від 17.07.2018 року про скасування посвідки на тимчасове проживання НОМЕР_1 ;

- зобов`язати Управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області здійснити ОСОБА_1 обмін посвідки на тимчасове проживання НОМЕР_1 , у зв`язку з її непридатністю для подальшого використання;

- встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Рішенням від 17 липня 2018 року відповідач скасував посвідку на тимчасове проживання, видану особі без громадянства (Палестина) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі пп.7 п. 63 Порядку №322 від 25.04.2018р. Підставою для скасування посвідки став факт встановлення розбіжностей в поданих позивачем документів для оформлення посвідки на тимчасове проживання (возз`єднання сім`ї з громадянами України). Позивач вважає дії відповідача щодо прийняття оскаржуваного рішення як порушення її права на законне перебування в Україні, яке належить захисту та відновленню в судовому порядку.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає, що поданий позов є таким, що не підлягає задоволенню та зазначив, що рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання приймалось з врахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним та таким, що прийняте в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, а тому скасуванню не підлягає (а.с.41-42).

Ухвалою суду від 15.01.2020 року відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження (з повідомленням сторін) (а.с.1-2).

До судового засідання від представників сторін надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Дослідивши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до даних свідоцтва про шлюб, встановлено, що 12.08.2015 р. між позивачкою - громадянкою Палестини та ОСОБА_2 - громадянином України укладено шлюб (а.с.47-48).

Судом встановлено, що особа без громадянства ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримала посвідку на тимчасове проживання на території України, термін дії якого продовжено відповідачем до 09.08.2018 року (а.с.43,50).

Позивач зареєстрована та проживає в Україні за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що ОСОБА_2 має у власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд зазначає, що зазначені обставини встановлені рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26.09.2018 року (справа №1140/1954/18), а тому, відповідно до положень ст.78 КАС України, доказуванню не підлягають.

В ході подальшої перевірки відповідачем встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб № НОМЕР_2 , документом, що посвідчує особу ОСОБА_2 , є український закордонний паспорт № НОМЕР_3 , в той час, як відповідно до облікової картки на особу, яка порушує клопотання про видачу паспорта громадянина за кордон, відповідачем на ім`я ОСОБА_2 оформлений паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 , виданий 13.06.2016 року, дійсний до 13.06.2026 року (а.с.43-52).

За наведених обставин, відповідач дійшов висновку, що викладена у свідоцтві НОМЕР_6 інформація щодо документа, що посвідчує особу ОСОБА_2 , не відповідає дійсності.

17.07.2018р. відповідачем прийнято рішення № 73, яким скасовано посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 на підставі пп. 7 п. 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018р. №322.

Зміст листа від 09.12.2019 року за вих.№3501.5-7367/35.3-19 наданого на адвокатський запит свідчить, що підставою для прийняття рішення від 17.07.2018 року №73 став факт встановлення розбіжностей у поданих нею документах для оформлення посвідки на тимчасове проживання у відповідності до ч.13 ст.4, ч.13 ст.5 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (возз`єднання сім`ї з громадянами України).

Не погоджуючись з рішенням відповідача про скасування посвідки на тимчасове проживання, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленням обставин справи, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.

Згідно із ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Згідно із статтею 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, як на момент отримання позивачем посвідки на тимчасове проживання в Україні так і на час прийняття рішення про її скасування визначався Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI, який також встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Пунктом 18 частини 1 статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI (у редакції, чинній на момент отримання посвідки позивачем, далі - Закон № 3773-VI) було визначено, що посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Відповідно до частини 13 статті 4 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - дванадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Аналогічні за змістом положення на момент прийняття спірного рішення відповідачем містить частина 14 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI.

Згідно п.3 ч.1 ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" возз`єднання сім`ї - це в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім`ї в Україні, з метою спільного проживання сім`ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.

Згідно із ч. 13 ст. 5 Закону № 3773-VI, підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною тринадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування. Якщо шлюб між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства було укладено за межами України відповідно до права іноземної держави, дійсність такого шлюбу визначається згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".

25 квітня 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 322 "Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання".

Пунктом 3 вказаної постанови установлено, що до завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних органів і територіальних підрозділів Державної міграційної служби матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі посвідки на тимчасове проживання, зразок бланка якої затверджено цією постановою, посвідка на тимчасове проживання може оформлятися з використанням бланка посвідки на тимчасове проживання у формі книжечки; посвідка на тимчасове проживання, що не містить безконтактного електронного носія, оформлена та видана на підставі документів, поданих до 1 червня 2018 р., є чинною протягом строку, на який її було видано.

Підстави для скасування посвідки наведені у пункті 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. N 322 (надалі - Порядок).

У відповідності до пп. 7 п. 63 Порядку, посвідка скасовується територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: в інших випадках, передбачених законом.

Так, судом встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення став факт встановлення розбіжностей у поданих позивачем документах (відповідно до свідоцтва про шлюб № НОМЕР_2 , документом, що посвідчує особу ОСОБА_2 є український закордонний паспорт НОМЕР_5 , в той час, як відповідно до облікової картки на особу, яка порушує клопотання про видачу паспорта громадянина за кордон, відповідачем на ім`я ОСОБА_2 оформлений паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 , виданий 13.06.2016 року, дійсний до 13.06.2026 року. За наведених обставин, відповідач дійшов висновку, що викладена у свідоцтві про шлюб НОМЕР_6 інформація щодо документа, що посвідчує особу ОСОБА_2 , не відповідає дійсності).

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26.09.2018 року у справі №1140/1954/18 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, визнано протиправним рішення Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну за №1/5-195 від 04 червня 2018 року (а.с.20-26)

Вказаним судовим рішенням, серед іншого, встановлено що внесення до документів неправдивих відомостей означає включення інформації до офіційного документа, яка повністю або частково не відповідає дійсності. При цьому форма документа та всі його реквізити відповідають необхідним вимогам. Так як в свідоцтві про шлюб НОМЕР_6, копія якого додана до матеріалів справи, в графі "Посвідчення особи/документ №" зазначено саме реквізити паспорта громадянина України ОСОБА_2 № НОМЕР_3 , який для Палестини і є українським закордонним паспортом.

Аналогічні висновки викладені в рішенні Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 року (справа №340/1060/19), яким Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну від 03.10.2017 р., з урахуванням висновків суду (а.с.12-19).

Отже, судовими рішеннями, які набрали законної сили, вже неодноразово встановлено факт того, що форма документу (свідоцтва про шлюб НОМЕР_6) та всі його реквізити відповідають необхідним вимогам.

Оскільки в судових рішеннях, які набрали законної сили встановлено, що «так як в свідоцтві про шлюб НОМЕР_6, в графі "Посвідчення особи/документ №" зазначено саме реквізити паспорта громадянина України ОСОБА_2 № НОМЕР_3 , який для Палестини і є українським закордонним паспортом» (а.с.25), відповідач, приймаючи рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання неправомірно послався на вказану підставу, позаяк вона визнана судом правомірною, подані позивачкою документи - належними.

Таким чином, суд вважає, що посилання відповідача на те, що викладена у свідоцтві НОМЕР_6 інформація щодо документа, що посвідчує особу ОСОБА_2 , не відповідає дійсності, не може бути покладено в основу рішення Управління Державної міграційної служб України в Кіровоградській області від 17.07.2018 року № 73 про скасування посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 .

Суд зазначає, що відповідач, як орган державної влади, формально підійшов до питання наявності достатніх правових і фактичних підстав для скасування посвідки позивача на тимчасове проживання в Україні та прийняв оскаржуване рішення без наведення належного обґрунтування наявності у діях позивача загрози громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Водночас наслідки такого рішення для позивача є вкрай несприятливими. Зокрема, на виконання цього рішення позивач зобов`язаний здати посвідку, знятися з реєстрації та виїхати за межі України. Тобто, йдеться про обмеження свободи пересування, право на яку гарантується статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції.

Відтак, на переконання суду, оскаржуване рішення не відповідає критерію пропорційності, є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити обмін на нову посвідку на тимчасове проживання в Україні, замість посвідки на тимчасове проживання НОМЕР_1 .

Судом встановлено, що посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_1 на підставі рішення відповідача №73 від 17.07.2018 року про її скасування у позивача не вилучалась, згідно бази даних ДМС "Недійсні документи" посвідка на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 не вилучена (статус у базі даних - потребує вилучення) (а.с.60).

При цьому, судом встановлено, що термін дії посвідки НОМЕР_1 , виданої особі без громадянства ОСОБА_1 - до 09.08.2018 року.

Тобто на момент розгляду справи по суті, тимчасова посвідка вичерпала свою дію.

Суд зазначає, що Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено право іноземця подати документи для продовження строку дії посвідки. В той же час, у зв`язку із набранням чинності Порядком № 322, закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання є підставою для її обміну.

Згідно з підпунктом 4 пункту 7 Порядку №322 у разі непридатності посвідки для подальшого використання здійснюється її обмін.

При цьому, для розгляду питання про обмін посвідки на тимчасове проживання з огляду на закінчення строку її дії наявність у особи громадянства будь-якої держави чи статусу біженця, або ж віднесення її до осіб без громадянства, не є визначальним, адже основною умовою є законність перебування особи на території України.

У цій справі відповідач не заперечує, що ОСОБА_1 на момент звернення до органу міграції із заявою від 02.08.2017 року перебувала на території України на законних підставах.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення компетентним державним органом конкретних підстав їх прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів їх прийняття.

Невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Відповідач, стверджуючи про правомірність скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні, не довів, що така відмова ґрунтувалась на вимогах закону (адже посилання відповідача на приписи підпункту 7 пункту 61 Порядку №322 судом визнаються занадто формалізованими), переслідувала легітимну мету, а також була необхідною у демократичному суспільстві.

Натомість, суд враховує, що позивач має зареєстроване місце проживання на території України, створила сім`ю з громадянином України, стосовно неї відсутні будь-які відомості про вчинення дій, які суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України тощо.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або чи мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Тобто, при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

В обґрунтування порушення прав та законних інтересів позивач у позовній заяві стверджує, що нею було виконано всі вимоги законодавства, якими визначено порядок оформлення законності перебування іноземців на території України, однак відповідач, всупереч наявності судових рішень, так і вирішив питання щодо надання їй дозволу на імміграцію.

З огляду на визнання протиправним та скасування рішення УДМС України в Кіровоградській області №73 від 17.07.2018 року про скасування посвідки на тимчасове проживання НОМЕР_1, порушене право позивача має бути відновлено шляхом зобов`язання відповідача здійснити обмін цієї посвідки.

Такий спосіб захисту порушеного права відповідає завданням адміністративного судочинства та узгоджується з правилами частини 3 статті 245 КАС України, якою передбачено, що у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Тож у цій частині вимог позов також слід задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зважаючи на те, що рішення суду зобов`язує відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, суд вважає за необхідне встановити відповідачу строк для подання звіту про виконання рішення - один місяць з дня набрання законної сили рішенням суду.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з вказаним позовом позивачем було сплачено судовий збір в сумі 1535,80 грн., що підтверджується квитанцією від 20.12.2019 р.

Таким чином, суд вважає, що сплачений представником позивача судовий збір у сумі 1535,80 грн. підлягає стягненню з Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись статтями 9, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 257 - 263, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області () про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області №73 від17.07.2018 року про скасування посвідки на тимчасове проживання НОМЕР_1 , виданої громадянці Палестини ОСОБА_1.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області здійснити ОСОБА_1 обмін посвідки на тимчасове проживання НОМЕР_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору в сумі 1535,80 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області (25015, м. Кропивницький, вул. Єгорова, 25-а, ) подати звіт про виконання рішення суду у строк - один місяць з дня набрання чинності рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду у справі №340/50/20.

Копію рішення суду надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 255 КАС України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту.

Повний текст рішення складено та підписано 24.02.2020 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду О.С. Петренко