Справа № 420/7598/19
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2020-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7598/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Танцюри К.О.,

за участю секретаря Орленко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №219 від 15.11.2019р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина Республіки ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 21.12.2019р. відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначив, що 15.11.2019р. управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ №219 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким громадянину Республіку ОСОБА_2 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач зазначив, що вважає наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №219 від 15.11.2019р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Позивач зазначив у позовній заяві, що наявність підтверджуючих доказів підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов`язковим елементом його доказової бази, а надані ним докази є достатніми для прийняття позитивного рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , за допомогою залученого судом перекладача, підтримав позовні вимоги викладені у адміністративному позові та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву від 22.01.2020р., зазначивши, що у своєму адміністративному позові позивач не зазначає жодної обставини, які саме причини неможливості повернення до країни громадянського походження. Відповідач зазначила, що стосовно виїзду з країни громадянської належності позивачем було повідомлено, що з території Ліберії він вибув приблизно 27.02.2018р. авіарейсом Монровія (Ліберія) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна), на підставі паспортного документу та візи (легально). Зі слів позивача, із зазначеного періоду територію України не покидав. Однак, у відповідності до інформації ресурсу «Аркан ЦП», 05.05.2018р. ним було здійснено виїзд та в`їзд через КПП РФ на підставі посвідки на тимчасове проживання. Представник відповідача зазначала, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 13.11.2019р. тобто через більше ніж 1 рік та 9 місяців після потрапляння на територію України, що свідчить про порушення вимог ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Про можливість звернення позивач дізнався з моменту потрапляння на територію України, так як оформлював посвідку на тимчасове проживання і мав змогу проконсультуватись та повідомити про потребу у захисті, проте звернення відбулося лише після потрапляння до ПТПІ, що додатково вказує на незацікавленість позивача у питанні отримання міжнародної форми захисту та обмовлено пошуком кращого життя. За рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 28.05.2019р. по справі № 522/9145/19 через нелегальне перебування на території України у період 28.05.2019 - 28.11.2019 року, з метою забезпечення примусового видворення за межі території України, позивач був поміщений до ПТПІ (Миколаївська область, Вознесенський район, с. Мартинівське, вул. Європейська, 1). 08.05.2019р. Головним управлінням ДМС України в Одеській області було прийняте рішення про примусове повернення у країну походження громадянина ОСОБА_2 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 25.05.2019р., однак у визначений термін громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з території України не виїхав. У відповідача відсутній паспортний документ обов`язкова наявність яких визначена ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відповідно до якої іноземці в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом або іншими міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи. Також, відповідач зазначив, що у ході перевірки було отримано інформацію з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан) та встановлено, що офіційний в`їзд на територію України відповідач не здійснював, що свідчить про перебування відповідача на території України без законних на те підстав. Відповідач вказав, що стосовно проблематики переслідування в країні громадянської належності позивач стверджує, що основною причиною неможливості повернення до ОСОБА_3 є відсутність родини на Батьківщині, побоювання за власне життя існують лише у випадку перебування у м. Монровія, позивач розглядає можливість повернення до країни постійного проживання після свого перебування в ПТПІ та відновлення зв`язку з родиною. Крім цього, як вказав відповідач, позивач надає суперечливу інформацію, що істотно зменшує рівень довіри до його клопотання в цілому. У зв`язку з викладеним та посилаючись на те, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, перекладача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в республіці ОСОБА_3 , за віросповіданням іслам, мусульманин-суніт. У травні 2018 року, авіарейсом Монровія-Касабланка-Стамбул-Київ, на підставі паспортного документа та студенської візи прибув до України. У період з лютого 2018 року-жовтня 2018 року навчався у Полтаві, переїхав до м.Одеси в жовтні 2018 року.

Головним управлінням ДМС в Одеській області 08.05.2019р. прийнято рішення №331 відносно громадянина ОСОБА_2 про примусове повернення та зобов`язання покинути територію України у термін до 25.05.2019р. (а.с.121-125)

Пунктом 2 рішення Головного управління ДМС в Одеській області №331 від 08.05.2019р. заборонено громадянину ОСОБА_2 в`їзд на територію України строком на 3 роки.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 28.05.2019р. по справі №522/9145/19 за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянина Ліберії ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України задоволено позов Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області; вирішено затримати громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою забезпечити примусове видворення за межі території України на шість місяців до 28.11.2019р. з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України (а.с.148-152).

Рішенням головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальній міграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області від 28.05.2019р., затвердженого начальником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, вирішено помістити громадянина ОСОБА_2 у Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, для підготовки відповідних матеріалів на виконання постанови Приморського районного суду м.Одеси №522/9145/19 від 28.05.2019р. (а.с.153).

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 30.05.2019р. по справі №522/9148/19 за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянина Ліберії ОСОБА_4 про примусове видворення; вирішено примусово видворити з території України громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.157-160).

Рішенням головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальній міграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області від 03.06.2019р., затвердженого начальником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, заборонено громадянину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в`їзд в Україну терміном на 5 років(а.с.155).

06.11.2019р., Державна установа «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС» звернулась до заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №637-19, про направлення заяви громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні до розгляду (а.с.59).

Так, згідно заяви від 13.11.2019р. про надання статусу біженця, громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зазначив, що приїхав на територію України 28.02.2018р. з метою навчання. Заявник вказав, що його батько був начальником поліції Республіки Ліберії та після його звільнення заявнику з братом повідомили про небхідність виїзду з країни. Заявник зазначив, що група людей з правляючої партії вбили батька та погрожували іншим членам сім`ї (а.с.61-63).

Наказом Головного управління ДМС в Одеській області №219 від 15.11.2019р., приймаючи до уваги письмовий висновок головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту Микити Осадчого стосовно матеріалів особової справи №2019 ОD0227, відмовлено громадянину ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.105).

Відповідно до зазначеного висновку від 15.11.2019р. міграційною службою було встановлено, що заявник ніколи не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій як в країні громадянської належності, так і на території України. Аналізом матеріалів особової справи встановлено, що шукач захисту легально в`їхав на територію України 28.02.2018 р. З території Ліберії вибув приблизно 27.02.2018р. авіарейсом Монровія (Ліберія) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна), на підставі паспортного документу НОМЕР_1 та візи № НОМЕР_2 . Виїзд з регіону постійного проживання, зі слів шукача захисту, відбувся у зв`язку з бажанням отримати вишу освіту в Україні, неможливість повернення на Батьківщину пов`язує з політичною діяльністю батька. За матеріалами особової справи можливо дійти висновку, що звернення мотивоване необхідністю легалізації в Україні, встановлено, що шукач захисту потрапив до України у лютому 2018 року, водночас із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся із зволіканням в листопаді 2019 року, лише після поміщення до Миколаївського ПТПІ, що додатково вказує на незацікавленість особи в отримання міжнародної форми захисту. Крім цього, отримання міжнародної форми захисту потрібне особі задля подальшого легального перебування на території України. Заявник не зміг чітко обгрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення до регіону постійного проживання. У відповідності до отриманих пояснень, основною причиною неможливості повернення до ОСОБА_3 є відсутність родини на Батьківщині, побоювання за власне життя існують лише у випадку перебування у м.Монровія, особа розглядає можливість повернення до країни постійного проживання після звільнення з Миколаївського ПТПІ та відновлення зв`язку з родиною.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011р. №3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як встановлено у ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності заявником у своїй заяві про надання статусу біженця від 13.11.2019р., зазначав те, що його батько був начальником поліції Республіки Ліберії та після його звільнення з посади заявнику з братом повідомили про небхідність виїзду з країни. Заявник зазначив, що група людей з провладної партії вбили батька та погрожували іншим членам сім`ї (а.с.61-63).

Під час анкетування від 15.11.2019р., на питання про повідомлення причин виїзду з країни постійного проживання, ОСОБА_1 вказав, що батька вбила група людей правлячої партії СDC (а.с.75-79).

Разом з тим, згідно протоколу співбесіди від 15.11.2019р. ОСОБА_1 зазначив, що батько був шефом поліції в м. Монровія та членом партії Юніті, що взагалі не зазначалось ним в заяві про надання статусу біженця від 13.11.2019р. (а.с.82-88).

При цьому, суд враховує ту обставину, що позивачем зазначається суперечлива інформація щодо місця роботи батька та членства батьків в партії Юніті, а всі обґрунтування позивача ґрунтуються лише на припущеннях.

Під час анкетування від 15.01.2019р. заявник пояснив, що на Батьківщині за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичними поглядами, належністю до певної групи ОСОБА_1 ніколи не переслідували та, що у разі повернення до м. Монровії його можуть переслідувати через членство батька в партії.

При цьому, судом встановлено, що зазначені ОСОБА_1 причини неможливості повернення на Батьківщину, а саме відсутність родини та побоювання за власне життя у випадку повернення до м. Монровія, складаються лише з припущень позивача та мають загальний характер. Крім того, у позивача є можливість поїхати до іншого міста своєї Батьківщини.

Під час судового розгляду позивач також зазначав суперечливу інформацію щодо діяльності батька та різні дати його смерті, а також не зміг пояснити хто саме та у якій формі йому погрожував на Батьківщині.

За таких обставин суд вважає, що позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо побоювань повертатись в країну громадянського походження.

Водночас, суд враховує, що відповідно до положення ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якою визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 28.05.2019р. по справі №522/9145/19 (а.с.148-152), з 30.11.2018р. ОСОБА_1 перебуває на території України без законних підстав, а звернувся він до міграційної служби лише 13.11.2019р., після його поміщення до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС.

Таким чином, значна тривалість проміжків часу між закінченням строку перебування на території України та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Зазначені в своїй сукупності обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до країни постійного проживання неправдивою та надуманною з метою легалізації перебування на території Україні у пошуках кращих умов життя.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

При цьому, відповідно до п.6 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що адміністративний позов громадянина Республіки ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено 24.02.2020р.

Суддя К.О. Танцюра

.