Справа № 420/6816/19
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2020-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6816/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бжассо Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення про відмову у розгляді заяви від 19.07.2019 року, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, за результатом розгляду якого позивачка просить суд:

Визнати бездіяльність відповідача щодо не розгляду заяви позивачки про поновлення пенсії та не поновлення пенсії позивачки - протиправною;

Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у розгляду заяви про поновлення пенсії позивачці, викладене в листі відповідача від 19.07.2019 року;

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області розглянути у встановленому порядку заяву ОСОБА_1 , щодо поновлення виплати пенсії та винести відповідне рішення щодо поновлення виплати пенсії позивачці, відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

На обґрунтування позовних вимог, представник позивачки зазначив, що ОСОБА_1 є громадянкою України, яка постійно проживає в країні Ізраїль з 2004 року, саме з цього часу їй перестали виплачувати пенсію, яка була призначена з 03.06.2003 року по досягненні пенсійного віку та на яку ОСОБА_1 має право як громадянин України. Своє право на поновлення отримання пенсії позивачка пов`язує з Рішенням Конституційного суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, відповідно до якого були виключені дискримінаційні норми, які забороняли виплату пенсій особам, що виїхали на місце постійного проживання за кордон. Представник позивача зазначає, що 09.07.2019 року ним до управління разом з особистою заявою позивачки про поновлення пенсії були подані всі необхідні документи, що були надані відповідачу в нотаріально посвідчених копіях. Однак, відповідач надав відповідь на вказану заяву, відповідно до якої підстави для розгляду звернення представників, що діють на підставі нотаріально посвідченої апостильованої довіреності - відсутні. Також, у відповіді вказано про надання неналежним чином засвідчених копій документів.

Ухвалою суду від 19.11.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче засідання на 19.12.2019 року.

03.12.2019 року від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, з огляду на який, представник відповідача зазначає, що для цілей прийняття документа, складеного в Державі Ізраїль та звільнення його від процедури консульської легалізації, він повинен містити апостиль або бути скріпленим апостилем. Розмноження та копіюванню (фотокопіюванню) апостилю не дозволяється. Звернення представника позивача, довіреність видана від імені позивача на ім`я представника позивача та була представником позивача особисто нотаріально засвідчена на власне ім`я для представництва інтересів позивача. Таким чином, в управлінні відсутні законні підстави для розгляду звернення представника позивача в інтересах ОСОБА_1 та доданих до нього документів по суті. Представник відповідача зазначає, що для поновлення виплати пенсії, позивачці необхідно звернутися в управління з заявою та доданими документами, як це передбачено нормами законодавства.

16.12.2019 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив на адміністративний позов.

07.02.2020 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

10.02.2020 року суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 10.02.2020 року, у порядку письмового провадження в межах строку, визначеного ч. 2 ст. 193 КАС України, у зв`язку із неявкою учасників процесу у судове засідання та надходженням клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий органом 5101, 12.07.2004 року. Термін дії паспорта продовжено до 12.07.2024 року.

Відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 від 26.11.2003 року, ОСОБА_1 з 03.06.2003 року призначена пенсія за віком.

Суд встановив, що у 2004 році позивачка виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль.

09.07.2019 року Меламед В. надіслав на адресу до ГУ ПФУ в Одеській області звернення № 4510 про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 . У якості додатку до звернення надано: оригінал апостильованої особистої заяви ОСОБА_1 про поновлення пенсії, оригінал довіреності представників, нотаріально засвідчену копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон, нотаріально засвідчену копію ІПН, нотаріально засвідчену копію трудової книжки, нотаріально засвідчену копію пенсійного посвідчення, нотаріально засвідчену копію свідоцтва про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оригінал особистої заяви позивачки про нарахування пенсії на банківський рахунок з банківськими реквізитами.

19.07.2019 року ГУ ПФУ в Одеській області надано відповідь № 591/02-17 за результатом розгляду звернення представника позивача, з огляду на яку відповідач вказав, що для цілей прийняття документа, складеного в державі Ізраїль та звільнення його від процедури консульської легалізації, він повинен містити апостиль або бути скріпленим апостилем. У відповіді вказано, що згідно з п. 13 Правил проставляння апостилю на офіційних документах, призначених для використання на території інших держав, затверджених Наказом Міністерства закордонних справ України, Міністерства освіти і науки України, Міністерства юстиції України від 05.12.2003 року №237/803/151/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.12.2003 року за № 1151/8472, апостиль проставляється у формі відбитка штампа, візуалізації на папері апостилю, сформованого за допомогою програмних засобів ведення Реєстру у формі електронного документа, або візуалізації на папері апостилю, сформованого за допомогою інформаційної системи. Розмноження та копіювання (фотокопіювання) апостилю не дозволяється. Також, відповідач у своєму листі посилається на ст. 9 ЗУ «Про нотаріат» та зазначає, що нотаріальні і прирівняні до них дії, вчинені з порушенням встановлених цією статтею правил є недійсними. Довіреність на ім`я Меламеда В. від імені ОСОБА_1 посвідчена ним особисто нотаріально на власне ім`я для представництва інтересів позивачки. Таким чином, в управлінні відсутні підстави для розгляду звернення Меламеда В. в інтересах ОСОБА_1 та доданих до нього документів по суті.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", право на отримання пенсій із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до п.1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року № 22-1 (далі - Порядок №22-1), заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно п.1.7 Порядку №22-1, днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Згідно п.2.9 Порядку №22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Відповідно до п.2.2 Порядку №22-1, за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.

Згідно п.4.2 Порядку №22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Відповідно до п.4.7 Порядку №22-1, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

З огляду на наведені положення законодавства, суд робить висновок про помилковість доводів представника відповідача, що наведені у відзиві на адміністративний позов з приводу того, що позивачка повинна особисто звернутися до відповідача із заявою про поновлення пенсії, оскільки пунктом 1.1 Порядку №22-1 передбачено, що заява про призначення пенсії подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Щодо доводів представника відповідача з приводу неналежного засвідчення довіреності на ім`я Меламеда В.Б. в інтересах ОСОБА_1 , суд зазначає, що відповідно до ст.13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

З 22.12.2003р. для України набрала чинності Гаазька Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, ратифікована Законом України від 10.01.2002р. №2933-III «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів».

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Згідно зі ст.4 Конвенції передбачений в частині 1 статті 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції.

Однак, апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою. Заголовок «Apostille» (Convention de la Haye du 5 octobre 1961)» повинен бути викладений французькою мовою.

Відповідно до ст.5 Конвенції апостиль проставляється на вимогу особи, яка підписала документ, або будь-якого пред`явника документа.

Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ.

Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення.

Отже, положення Конвенції скасовують вимогу легалізації документів для їх подальшого використання в державах - учасницях цієї Конвенції. Офіційні документи, які використовуються на території держав - учасниць Конвенції, мають бути засвідчені спеціальним штампом «Apostille», проставленим компетентним органом держави, в якій було складено документ.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Суд зазначає, що разом із заявою про поновлення виплати пенсії, відповідачу надано довіреність від 21.03.2019 року, що складена у м. Рішон Ле-Ціон, Ізраіль та засвідчена підписом та печаткою нотаріуса Вадима Меламеда на представництво вичерпним переліком осіб, у тому числі й Меламедом Вадимом, інтересів ОСОБА_1

На зазначеній нотаріально засвідченій довіреності проставлений апостиль від 27.03.2019 року, підписаний адвокатом Вадимом Маламедом, діючим в якості нотаріуса, тим самим засвідчено дійсність статусу, підпису та печатки нотаріуса, згідно Гаагської Конвенції від 05.10.1961р., що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів та є чинним в усіх країнах-учасницях конвенції.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на ст.9 Закону України «Про нотаріат», якою встановлені обмеження у праві вчинення нотаріальних дій, зокрема, нотаріус не вправі вчиняти нотаріальні дії на своє ім`я і від свого імені, а також на ім`я і від імені працівників даної нотаріальної контори, працівників, що перебувають у трудових відносинах з приватним нотаріусом, оскільки посвідчення даної довіреності відбулося за законодавством держави Ізраіль з проставлянням апостилю, відповідно до Гаагської конвенції, яка зобов`язує держави учасниці визнавати таким чином засвідчений документ.

Вказані висновки суду відповідають висновкам, що наведені у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2019 року у справі № 420/6069/19.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст.5 Закону України "Про громадянство України" документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.

Суд встановив, що разом із заявою про поновлення виплати пенсії відповідачу надано паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий органом 5101, 12.07.2004 року (термін дії паспорта продовжено до 12.07.2024 року), згідно з яким позивачка є громадянкою України.

Стосовно місця реєстрації позивача суд зазначає, що частиною 2 ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Зазначені положення ч.2 ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" відповідають принципу верховенства права, яким відповідно до ст.6 КАС України керується суд при вирішенні справи.

Крім того, згідно з ч.2 ст. 6 КАС України і ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також суд враховує рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, згідно висновків якого виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім цього, суд зазначає, що інформація про місце проживання позивача, підтверджується довіреністю від 21.03.2019 року, яка була надана відповідачу.

Таким чином, суд робить висновок, що відповідачу було надано всі документи, які є необхідними для вирішення питання щодо поновлення пенсії.

Таким чином, суд робить висновок, що ГУ ПФУ в Одеській області протиправно відмовив у розгляді заяви позивачки про поновлення виплати пенсії.

Разом з тим, враховуючи, що відповідачем фактично вчинені дії з метою розгляду заяви, проте, відмовлено у розгляді заяви по суті через висновки відповідача щодо неналежності доказів на підтвердження повноважень представника, через якого подано заяву, суд робить висновок, що вимоги позивача в цій частині належать до задоволення шляхом визнання протиправною відмови Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області оформленої листом від 19.07.2019 року № 591/02-17 у розгляді заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії.

Стосовно вимог позивача зобов`язального характеру, суд зазначає, враховуючи, що по суті заява позивача не розглядалась, наявні підстави для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області розглянути у встановленому порядку по суті заяву ОСОБА_1 щодо поновлення виплати пенсії з урахуванням висновків суду.

Вимога ж щодо зобов`язання відповідача винести відповідне рішення щодо поновлення виплати пенсії позивачці, відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до задоволення не належить, оскільки суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки. Призначення пенсії є дискрецією пенсійного органу.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Оскільки відповідач по суті заяву позивачки не розглядав та рішення про відмову у поновленні виплати пенсії по суті порушеного питання не приймав, суд робить висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 73, 74, 75, 76, 77, 94, 173-183, 192-228, 205, 243, 245, 246, 250, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення про відмову у розгляді заяви від 19.07.2019 року, зобов`язання вчинити дії.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області оформлену листом від 19.07.2019 року № 591/02-17 у розгляді заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області розглянути у встановленому законодавством порядку по суті заяву ОСОБА_1 від 21.03.2019 року щодо поновлення виплати пенсії за віком з урахуванням висновків суду, що наведені у рішенні суду.

В іншій частині позову - відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107; ).

Повний текст постанови виготовлений та підписаний судом 27.02.2020 року.

Суддя Н.В.Бжассо

.