Справа № 640/16201/19
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2020-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

за участю секретаря Островської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року (м. Київ, дата складання повного тексту - 02.12.2019) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати Наказ Головного управління ДФС у місті Києві № 6644 від 20.05.2019 року;

- визнати дії Головного управління ДФС у місті Києві під час проведення позапланової невиїзної документальної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 - протиправними;

- визнати незаконними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 09.08.2019 №, № , № .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем було протиправно призначено та проведено перевірку, оскільки позивачем не було отримано запитів про надання документів та повідомлень про її проведення. Позивач наголошує, що дохід, отриманий фізичною особою від продажу житлового будинку, квартири оподатковується у порядку, передбаченому п.п. 171.1-171.2 Податкового кодексу України за ставкою 5%. Наголошує, що цей обов`язок виконаний у повному обсязі, а доводи відповідача про необхідність утримання з такого доходу податку на доходи фізичних осіб, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки позивач не є підприємцем та здійснені ним операції з продажу майнових прав не містять ознак підприємницької діяльності, а отже позивач не є платником зазначених податків. Жодним діючим нормативно-правовим актом не встановлено заборони фізичній особі отримувати дохід в процесі реалізації її прав та законних інтересів, а також не поставлено таку можливість в залежність від наявності у фізичної особи правового статусу підприємця.

Відповідачем позовні вимоги заперечуються з підстав правомірності дій з призначення та проведення перевірки. Зазначає, що відповідно до інформації, наданої Департаментом ДАБІ, позивач є замовником будівництва багатоквартирних житлових будинків, з огляду на що вважає, що позивачем отримано дохід від реалізації об`єктів нерухомого майна за ознакою доходу. Контролюючий орган наполягає, що систематичний продаж фізичними особами нерухомого майна, у тому числі власного, з метою одержання прибутку є підприємницькою діяльністю, та підтверджує, що діяльність фізичної особи - платника податків з будівництва та реалізації об`єктів нерухомого майна у багатоповерхових житлових будинках спрямована на досягнення економічних і соціальних результатів та здійснюється з метою одержання прибутку, а тому є підприємництвом, а суб`єкт підприємництва - підприємцем. Вказує на правильність базових підходів, на яких ґрунтуються висновки акту перевірки, відповідно до висновків якої відносно позивача застосовані правила оподаткування для фізичних осіб-підприємців за п. 164.1 Податкового кодексу України, що також потягло прийняття похідних рішень про донарахування, у тому числі штрафних санкцій.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 09.08.2019 №, №, №. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, неповного з`ясування обставин у справі. Зазначено, що у розумінні Податкового кодексу України систематична діяльність фізичної особи, яка провадить операції з продажу (реалізації), у тому числі об`єктів нерухомості, підлягає державній реєстрації згідно з Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», при цьому доходи, отримані фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності оподатковуються відповідно до норм ст.177 Податкового кодексу України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 16.04.2019 Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві на адресу - АДРЕСА_1 , яка є адресою позивача, визначеною ним у позовній заяві, було направлено запит від 15.04.2019 №51234/К/26-15-42-05-28, за змістом якого відповідачем було запропоновано позивачу надати документальні підтвердження та пояснення щодо набуття права власності на об`єкти нерухомості протягом 2016 - 2018 року.

Вказане поштове відправлення, було повернуто у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання, що підтверджується копією конверту поштового відправлення.

Наказом відповідача від 20.05.2019 № 6644, була призначена документальна позапланова невиїзна перевірка діяльності фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2018.

Зазначений наказ та повідомлення від 20.05.2019 за № 62188/К/26-15-42-05-28 було надіслано 20.05.2019 на адресу позивача з повідомленням про вручення № 260, та повернуто у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання, що підтверджується копією конверту поштового відправлення.

За результатами проведення перевірки, відповідачем складено акт від 21.06.2019 № 1482/26-15-42-05/ НОМЕР_1 , яким встановлено, зокрема, порушення:

- п. п. «а» п. 176.1 п.176, п.44.1, п.44.3 ст.44 Податкового кодексу України, яке полягало у відсутності книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу;

- п. 177.11 ст. 177, пп.49.18.5 п. 49.18 ст.49 Податкового кодексу України, яке полягало у відсутності декларації про майновий стан та доходи за 2016 рік, 2017 рік та 2018 рік;

- п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб за 2016 - 2018 роки в сумі 355 599,92 грн, у т.ч. за 2016 рік в сумі 219 841,31 грн, за 2017 рік в сумі 44 498,61 грн, за 2018 рік в сумі 91 260,00 грн.

На підставі вищезазначених висновків акту перевірки відповідачем 09.08.2019 прийняті податкові повідомлення рішення:

- №, яким, за порушення приписів п. 177.11 ст. 177, пп.49.18.5 п. 49.18 ст.49 Податкового кодексу України до позивача застосовано штраф у сумі 510,00 грн;

- №, яким, за порушення п. 176.1 п.176, п.44.1, п.44.3 ст.44 Податкового кодексу України до позивача застосовано штраф у сумі 510,00 грн;

- №, яким позивачу, за порушення п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України донараховано 355 599,92 грн податку з доходів фізичних осіб та застосовано штрафні ( фінансові) санкції в сумі 88 899,98грн.

Позивач вважаючи, що оскаржувані дії та рішення контролюючого органу протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав належної уваги та оцінці прямим, беззастережним та чітко сформульованим положенням п. 172.2 Податкового кодексу України, які є спеціальними до певного виду операцій та недвозначно визначають правила застосування вказаної норми, якій у даному випадку правомірно слідував позивач, правильно застосовуючи до вищезгаданих операцій спеціальні положення п. 172.2 Податкового кодексу України, які у даному випадку відповідач неправильно витлумачив та застосував.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

В рамках адміністрування податку на доходи фізичних осіб, особливості оподаткування операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомого майна визначені ст. 172 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 172.2 ст. 172 Податкового кодексу України дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті, або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу.

У такому самому порядку оподатковується дохід від продажу (обміну) об`єкта незавершеного будівництва.

Відповідно до п. 172.4 ст. 172 Податкового кодексу України під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна (зареєстрованої відповідно до пункту 172.3 цієї статті) та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

Пунктом 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України визначено, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в п. 167.1 ст. 167 цього Кодексу.

Відповідно до п. 167.2 ст.167 Податкового кодексу України, ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування у випадках, прямо визначених цим розділом, що має місце у даному випадку виходячи із змісту п. 172.2 ст. 172 Податкового кодексу України щодо посилання, крім іншого, на ставку у розмірі 5%.

Позивач став власником об`єкту нерухомого майна, та здійснював продаж квартир фізичним особам за нотаріально посвідченими договорами.

Відмінність підходів щодо оподаткування згаданих операцій з продажу квартир полягає у тому, що позивач вважає, що вказані операції, податковим агентом при оформленні яких виступає нотаріус, оподатковуються як дохід фізичної особи за правилами п.п. 172.2 ст.172 Податкового кодексу України та за ставкою 5%.

Разом із тим, відповідач, визнаючи, що позивач не зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, вважає, що позивачем фактично здійснюється підприємницька діяльність та позивач фактично є підприємцем, хоча і без реєстрації, а відтак дохід від продажу квартир підлягає оподаткування згідно з п. 177.1 ст.177 Податкового кодексу України, як дохід фізичної особи - підприємця, отриманий протягом календарного року від провадження господарської діяльності з оподаткуванням за ставкою, визначеною пунктом 167.1 ст.167 Податкового кодексу України (18%).

Висновки контролюючого органу та прийняття оскаржуваних рішень мотивовано наступним.

Актом перевірки встановлено, що позивач є замовником будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4, на підставі отриманої Декларації про початок будівельних робіт, яка зареєстрована Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції за № КС94.

Відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Департаментом ДАБІ у Київській області за № КС 187, позивач був замовником об`єкта будівництва, а саме: «Житловий будинок по АДРЕСА_4 , код об`єкта 1110.3, категорія складності - 2».

Актом перевірки встановлено, що протягом 2016 - 2018 років позивачем відчужено фізичним та юридичним особам об`єкти нерухомості на загальну суму 2 735 384,00 грн у вищезазначеному будинку.

Акт перевірки містить визначення, що згідно відомостей Центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Державної фіскальної служби України, дохід від операцій з продажу нерухомого майна на користь фізичної особи платника податку ОСОБА_1 було відображено фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність, приватним нотаріусом Фоліс Іриною Анатоліївною

Також актом перевірки було визначено, що загальна сума доходу ОСОБА_1 , яка була посвідчена Фоліс Іриною Анатоліївною, приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, Київська обл. за III, IV кварталах 2016 року, за 104 ознакою складає 1 691 087,00 грн, у I, III кварталах 2017 року за 104 ознакою складає 342 297,00 грн та у IV кварталі 2018 року, за 104 ознакою складає 702 000,00 грн.

На підставі викладеного актом перевірки сформульовано висновок про те, що в ході проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, згідно отриманих матеріалів, було встановлено, що позивачем отримані доходи від систематичного відчуження об`єктів нерухомості на умовах договорів купівлі-продажу, а саме:

- 2016 рік- 1 691 087,00 грн;

- 2017 рік- 342 297,00 грн;

- 2018 рік- 702 000,00 грн.

В Акті перевірки надалі зазначається, що вищезазначена інформація підтверджує, що діяльність позивача з будівництва багатоповерхових житлових будинків з метою подальшої реалізації об`єктів нерухомого майна спрямована на досягнення економічних і соціальних результатів та здійснюється з метою одержання доходу.

ГУ ДФС України у м. Києві в акті перевірки зазначає, що відповідно до пп.14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Кодексу «господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Враховуючи наявну податкову інформацію, що підтверджує здійснення позивачем діяльності з будівництва та реалізації квартир у багатоповерхових житлових будинках, яка спрямована на досягнення економічних і соціальних результатів та здійснюється з метою одержання прибутку, а тому є підприємництвом, а суб`єкт підприємництва - підприємцем, даний дохід підлягає оподаткування згідно з п. 177.1 Податкового кодексу України, як дохід фізичної особи - підприємця, отриманий протягом календарного року від провадження господарської діяльності та оподатковується за ставкою, визначеною пунктом 167.1 Податкового кодексу України.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що вони є спеціальними та застосовуються за наведених у п. 172.2 ст.172 Податкового кодексу України умов, яким відповідають проведені операції з продажу квартир позивачем.

Правила п. 172.2 ст.172 Податкового кодексу України застосовуються у випадку продажу протягом звітного періоду більш як одного з об`єктів нерухомості. При цьому, гранична межа кількості таких операцій за такий період, чи вартості таких операцій, - не обмежена, а відтак, відповідно, відсутні обмеження для застосування положень п. 172.2 ст.172 Податкового кодексу України при продажу фізичною особою (не підприємцем) більше одного об`єкту нерухомості протягом звітного періоду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що положення п. 172.2. ПК України, є спеціальними до певного виду операцій та визначають правила застосування вказаної норми, якій у даному випадку правомірно слідував позивач, правильно застосовуючи до вищезгаданих операцій спеціальні положення п. 172.2 ПК України.

Відповідно до приписів ст. 42 Конституції України, кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Це право закріплено також у статті 50 Цивільного кодексу України. При цьому, визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації у порядку, встановлену законом.

Юридичний статус «фізична особа-підприємець» сам по собі ніяким чином не обмежує будь-яких прав фізичної особи, які випливають з її цивільної право - та дієздатності.

Тобто, фізична особа перебуваючи у статусі суб`єкта підприємницької діяльності може здійснювати договірні відносини від свого імені, як фізична особа, разом з тим, слід враховувати наступне.

Цивільний кодекс України (стаття 50) передбачає право фізичної особи на здійснення нею підприємницької діяльності, не забороненої законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців є відкритою.

Стаття 51 Цивільного кодексу України передбачає, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Отже, при здійсненні фізичною особою підприємницької діяльності необхідно чітко розмежувати, в яких відносинах фізична особа виступає як підприємець, а в яких - як фізична особа.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з частиною другою ст. 3 Господарського кодексу України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

За своєю правовою природою підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України).

Відтак, підприємницькою діяльністю можна вважати сукупність постійно або систематично здійснюваних дій щодо виробництва матеріальних і нематеріальних благ, реалізації товарів, виконання робіт або надання послуг з метою отримання прибутку.

Аналізуючи ознаки притаманні підприємницькій діяльності, можна зробити висновок про те, що остання передбачає систематичне прийняття особою самостійних рішень щодо здійснення операцій, спрямованих на отримання прибутку, що супроводжується прийняттям взятих на себе ризиків, що пов`язані з такою діяльністю.

У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Верховного України «Про практику застосування судами законодавства про відповідальність за окремі злочини у сфері господарської діяльності» від 25.04.2003 № 3 під здійсненням особою, не зареєстрованою як суб`єкт підприємництва, будь-якого виду підприємницької діяльності з числа тих, що підлягають ліцензуванню, слід розуміти діяльність фізичної особи, пов`язану із виробництвом чи реалізацією продукції, виконанням робіт, наданням послуг з метою отримання прибутку, яка містить ознаки підприємницької, тобто провадиться зазначеною особою безпосередньо самостійно, систематично (не менше ніж три рази протягом одного календарного року) і на власний ризик.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №826/13138/15.

Колегія суддів вказує, що в акті перевірки та під час розгляду справи у судах відповідачем не наведено доказів використання позивачем прийомів і методів, притаманних підприємницькій діяльності, зокрема не доведена систематичність такої діяльності, оскільки позивачем було збудовано один об`єкт нерухомості - житловий будинок, доказів того, що отриманні кошти від продажу цього будинку частинами було інвестовано позивачем в інші проекти, які можуть бути так само продані в подальшому, або використані в інший спосіб з метою отримання підприємницького прибутку, відсутні.

За таких обставин, відповідачем не доведено існування підстав встановлення порушень вимог законодавства, які випливаю із здійснення позивачем господарської діяльності без відповідної державної реєстрації та обов`язків, які виникають після реєстрації фізичної особи-підприємця, чи які б слугували підставою для оподаткування доходу, отриманого позивачем за результатами спірних операцій із продажу нерухомості, та зобов`язували б позивача подавати декларацію про доходи за 2016-2018 роки одержані як суб`єктом підприємницької діяльності.

Колегія суддів наголошує, що лише комплекс послідовних цілеспрямованих дій позивача з продажу нерухомого майна може вважатися систематичною діяльністю, метою якої є саме отримання прибутку, однак в даному випадку дії з продажу поділеного на частини одного збудованого будинку не можна кваліфікувати як підприємницьку діяльність, оскільки мали на меті задоволення власних (особистих) потреб фізичної особи, що податковим органом не спростовано.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині про визнання незаконним та скасувати Наказ Головного управління ДФС у місті Києві № 6644 від 20.05.2019 року та визнання дії Головного управління ДФС у місті Києві під час проведення позапланової невиїзної документальної перевірки позивача протиправними, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.04.2019 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві на адресу - АДРЕСА_1 , яка є адресою позивача, визначеною ним у позовній заяві, було направлено запит від 15.04.2019 №51234/К/26-15-42-05-28, за змістом якого відповідачем було запропоновано позивачу надати документальні підтвердження та пояснення щодо набуття права власності на об`єкти нерухомості протягом 2016 - 2018 року.

Вказане поштове відправлення, було повернуто у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання, що підтверджується копією конверту поштового відправлення.

Наказом відповідача від 20.05.2019 № 6644, була призначена документальна позапланова невиїзна перевірка діяльності позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2018.

Зазначений наказ та повідомлення від 20.05.2019 за № 62188/К/26-15-42-05-28 було надіслано 20.05.2019 на адресу позивача з повідомленням про вручення № 260, та повернуто у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання, що підтверджується копією конверту поштового відправлення.

За таких обставин, в процесі розгляду справи відповідачем було спростовано твердження позивача про протиправність призначення та проведення перевірки, оскільки матеріалами справи підтверджується направлення позивачу запиту, наказу про проведення перевірки та наказу. Будь-яких порушень процедури проведення перевірки не встановлено.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 25.02.2020.

Головуючий-суддя:А.Ю. Кучма

Судді:В.О. Аліменко

Н.В. Безименна