Справа № 580/3310/19
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2020-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/3310/19 Суддя (судді) першої інстанції: О.А. Рідзель
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Мельничука В.П., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Суркової Д.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зернова компанія Хорс» до Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зернова компанія Хорс» на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Зернова компанія Хорс» (далі - позивач, апелянт, СТОВ «Зернова компанія Хорс») звернулось у суд з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Черкаській області) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 08 жовтня 2019 року №0 та №0, якими товариству визначено грошове зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб та військовому збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що спірні податкові рішення прийняті з порушенням Податкового кодексу України.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що отримане працівниками паливо, використовувалось ними виключно для виконання службових обов`язків. Отже вартість такого палива не змінювало загальний майновий стан працівників та не призводило до приросту їх активів у тій чи іншій формі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з таких підстав.

Судом установлено, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання податкового законодавства в частині нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору за період з 27 серпня 2016 року до 27 серпня 2019 року, за результатами якої складено акт від 10 вересня 2019 року № 27/23-00-33-0214/32418388.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог:

- абзаца е) підпункта 164.2.17 пункта 164.2, пункта 164.5 статті164, пункта 167.1 статті 167, підпункта 168.1.4 пункта 168.1 статті 168, абзаца а) пункта 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено суму податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 68 470,11 грн. у тому числі за період з вересня по грудень 2016 року в сумі 23612,86 грн., за 2017 рік у сумі 43001,60 грн. та за 2018 рік в сумі 1855,65 грн.;

- підпунктів 1.2, 1.3, 1.4 пункта 161 підрозділу 10 розділу ХХ, абзаца е) підпункта 164.2.17 пункта 164.2 статті 164 та підпункта 168.1.4 пункта 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкового зобов`язання із сплати військового збору у сумі 4678,83 грн., у тому числі за вересень - грудень 2016 року в сумі 3842,87 грн., за 2017 рік у сумі 709,16 грн. та за 2018 рік у сумі 126,80 грн.

На підставі зазначеного акта перевірки контролюючим органом 08 жовтня 2019 року прийнято податкові повідомлення - рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 97265,86 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням у сумі 68470,11 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 28795,75 грн. та № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору у сумі 6646,57 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням у сумі 4678,84 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 1967,73 грн.

Не погоджуючись з правомірністю податкових повідомлень - рішень, СТОВ «Зернова компанія Хорс» звернулось з відповідним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів належного оформлення відносин з використання автомобілів фізичних осіб - працівників, зокрема, нотаріально посвідчених договорів оренди автомобілів. Відтак, витрати, понесенні СТОВ «Зернова компанія Хорс» у зв`язку з обслуговуванням транспортних засобів (вартість палива, виданого працівникам позивача), власниками яких є фізичні особи - платники податків, є доходами таких осіб у вигляді додаткового блага, що підлягають оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

За визначенням, наведеним у абзаці другому пункта 164.1 статті 164 Податкового кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин (далі - ПК України), загальний оподатковуваний дохід - це будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Підпунктом 14.1.54 пункта 14.1 статті 14 ПК України визначено, що дохід з джерелом його походження з України - це будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

Згідно з підпунктом 164.2.17 пункта 164.2 статті 162 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).

У відповідності до підпункта 14.1.47 пункта 14.1 статті 14 ПК України додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

У підпункті 164.2.17 пункта 164.2 статті 164 ПК України закріплено види додаткових благ, зокрема: вартості використання житла, інших об`єктів матеріального або нематеріального майна, що належать роботодавцю, наданих платнику податку в безоплатне користування, або компенсації вартості такого використання, крім випадків, коли таке надання зумовлено виконанням платником податку трудової функції відповідно до трудового договору (контракту) чи передбачено нормами колективного договору або відповідно до закону в установлених ними межах (абзац а); суми грошового або майнового відшкодування будь-яких витрат або втрат платника податку, крім тих, що обов`язково відшкодовуються згідно із законом за рахунок бюджету або звільняються від оподаткування згідно з цим розділом (абзац г); розуміються вартості безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг), визначеної за правилами звичайної ціни, а також суми знижки звичайної ціни (вартості) товарів (робіт, послуг), індивідуально призначеної для такого платника податку, крім сум, зазначених у підпункті 165.1.53 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу (абзац е).

За змістом абзаца а) пункта 171.2 статті 171 ПК України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших оподатковуваних доходів джерелом їх походження в Україні, є податковий агент, який в силу вимог підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України при нарахуванні (виплаті, наданні) оподатковуваного доходу на користь платника податку зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Таким чином податковий агент при нарахуванні (виплаті) фізичним особам доходів у вигляді додаткового блага, зокрема при виплаті коштів, які не є заробітною платою, не пов`язані з виконанням обов`язків трудового найму та не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), повинен нарахувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок від суми такого доходу.

Водночас у підпункті 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України, який був чинний до 01 січня 2015 року, витратами платника податку визнається сума будь-яких витрат у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

З метою оподаткування під господарською діяльністю розуміється діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Підпунктом 134.1.1 пункта 134.1 статті 134 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73, витрати - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).

Основним документом, який регулює формування витрат у бухгалтерському обліку, є Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 Витрати (П(С)БУ16), затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318.

Згідно з пунктом 4 П(С)БУ 16 об`єкт витрат - продукція, роботи, послуги або вид діяльності підприємства, які потребують визначення пов`язаних з їх виробництвом (виконанням) витрат.

Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені (пункт 6 П(С)БУ 16).

Пунктом 11 згаданого Положення закріплено, що собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат.

До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати.

Пунктом 15 Положення передбачено, що до складу загальновиробничих витрат включаються:

витрати на управління виробництвом (оплата праці апарату управління цехами, дільницями тощо; відрахування на соціальні заходи й медичне страхування апарату управління цехами, дільницями; витрати на оплату службових відряджень персоналу цехів, дільниць тощо).

амортизація основних засобів загальновиробничого (цехового, дільничого, лінійного) призначення;

амортизація нематеріальних активів загальновиробничого (цехового, дільничого, лінійного) призначення;

витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, операційну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення;

витрати на вдосконалення технології й організації виробництва (оплата праці та відрахування на соціальні заходи працівників, зайнятих удосконаленням технології й організації виробництва, поліпшенням якості продукції, підвищенням її надійності, довговічності, інших експлуатаційних характеристик у виробничому процесі; витрати матеріалів, купівельних комплектуючих виробів і напівфабрикатів, оплата послуг сторонніх організацій тощо);

витрати на опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення та інше утримання виробничих приміщень;

витрати на обслуговування виробничого процесу (оплата праці загальновиробничого персоналу; відрахування на соціальні заходи, медичне страхування робітників та апарату управління виробництвом; витрати на здійснення технологічного контролю за виробничими процесами та якістю продукції, робіт, послуг);

витрати на охорону праці, техніку безпеки і охорону навколишнього природного середовища;

інші витрати (внутрішньозаводське переміщення матеріалів, деталей, напівфабрикатів, інструментів зі складів до цехів і готової продукції на склади; нестачі незавершеного виробництва; нестачі і втрати від псування матеріальних цінностей у цехах; оплата простоїв тощо).

Отже, закріплений у пункті 15 Положенні (стандарті) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» перелік витрат не є вичерпним.

Зміст наведених положень дає підстави для висновку про те, що понесені платником податку витрати на паливо, яке було видано працівникам для виконання їх службових обовязків, якщо ці витрати пов`язані з провадженням господарської діяльності та документально підтверджені відповідними первинними документами, відносяться до складу інших витрат такого суб`єкта господарювання й не є додатковим благом фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із своїм роботодавцем, та їх оподатковуваним доходом у розумінні підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що 12 січня 2016 року генеральним директором СТОВ «Зернова компанія Хорс» прийнято наказ № 5/1 Про затвердження порядку використання власного автотранспорту в службових цілях , відповідно п. 1 якого наказано залучати для виконання службових обов`язків окремих категорій працівників, робота яких пов`язана із переміщенням по значній території чи переїздами, особистий транспорт з виплатою компенсації. Відповідно до пункта 5 наказа бухгалтера централізованої бухгалтерії зобов`язано здійснювати списання паливно - мастильних матеріалів з віднесенням на витрати підприємства.

У подальшому, позивачем на підставі наказів про прийняття на роботу працівників та заяв працівників про виплату компенсації за використання власних автомобілів (т. 1 а.с.45 - а.с.168) здійснювалось списання вартості палива, виданого працівникам позивача для обслуговування власних транспортних засобів, що підтверджується відомостями по картках рахунку № 203, лімітно-забірними картами та подорожніми листами службових легкових автомобілів (т.2 а.с.1-239, т.3 а.с.1-225, т.4 а.с.1-237).

Наведене відповідачем не заперечується.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що понесені позивачем витрати на паливо, яке видавалось працівниками для власних транспортних засобів, які використовувались для виконання їх службових обов`язків, є витратами, які пов`язані з провадженням господарської діяльності та документально підтверджені відповідними первинними документами, а тому відносяться до складу інших витрат такого суб`єкта господарювання й не є додатковим благом фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із своїм роботодавцем, та їх оподатковуваним доходом у розумінні підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

Аналогійчний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 810/583/17, від 10 червня 2019 року у справі № 808/3611/16 та від 30 січня 2020 року у справі №826/5591/15.

Відповідно до пункта 161 підрозділу 10 Інших перехідних положень ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Відповідно до підпункта 1.1 названого пункта платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Згідно підпункта 163.1.1 пункта 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування військовим збором є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункта.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про те, що вартість палива, яке видавалось працівниками для власних транспортних засобів, які використовувались для виконання їх службових обов`язків, не є додатковим благом, правові підстави для нарахування військового збора також відсутні.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що податкові повідомлення - рішення підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення місцевим судом норм матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 6 цієї правової норми закріплено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, а згідно наявних у справі платіжних доручень №15177 від 18 жовтня 2019 року та №15277 від 21 січня 2020 року позивачем за його подання та подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у загальному розмірі 4802,50 грн., то вказані витрати підлягають поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 33, 34, 139, 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зернова компанія Хорс» задовольнити.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року скасувати.

Позов Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зернова компанія Хорс» задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області від 08 жовтня 2019 року № та №.

Стягнути з Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області (адреса: 18002, м. Черкаси, вул. Хрещатик, 235, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зернова компанія Хорс» (адреса: 19814, Черкаська обл., Драбівський район, с. Погреби, вул. Подільська, 10; ) судові витрати зі сплати судового збору в загальній сумі 4802 (чотири тисячі вісімсот дві) грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді В.П. Мельничук

Л.Т. Черпіцька