Справа № 640/24838/19
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2020-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2020 року м. Київ №640/24838/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби

міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві

третя особа Управління патрульної поліції у м. Києві

про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (01032. М. Київ, вул. Саксаганського, 110), третя особа: Управління патрульної поліції у м. Києві (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 9), в якому просить суд:

- визнати незаконною постанову державного виконавця від 17.07.2017 ВП №53893016 про повернення виконавчого документа стягувачу;

- скасувати постанову державного виконавця відповідача від 17.07.2017 ВП №53893016 про повернення виконавчого документа стягувачу;

- зобов`язати відповідача відновити виконавче провадження від 10.05.2017 ВП №53893016.

Позовні вимоги мотивовано тим, що державним виконавцем протиправно було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними), оскільки позивачем було добровільно виконано постанову від 08.03.2017 №762485 про стягнення штрафу з ОСОБА_1 в сумі 102 грн., а також сплачено виконавчий збір та витрати на проведення виконавчого провадження ВП №53893016, а відтак виконавче провадження підлягало закінченню у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.01.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі, надано відповідачеві час для подання до суду документально обґрунтованого відзиву на позовну заяву з доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.

Відповідач, у встановлені судом строки відзиву на позовну заяву не надав.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

10.05.2017 державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Сімерецькою Валентиною Сергіївною було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови №762485 від 08.03.2017 про стягнення штрафу з ОСОБА_1 , де стягувач виступає Держава.

Вказаною постановою також стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 10, 20 грн. та витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 231, 60 грн.

Разом з тим, позивач наголошує на тому, що ним було сплачено суму штрафу, визначену постановою №762485 від 08.03.2017, а відтак, державний виконавець не мав права виносити постанову про повернення виконавчого документу стягувача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).

Таким чином, незгода позивача з діями державного виконавця, які полягають у поверненні виконавчого документа стягувача, а не закритті виконавчого провадження №53893016 у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, що порушує законні права та інтереси позивача, зумовило його звернення до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Законом України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року №1404-VIII, визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до статі 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої, частиною четвертою статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Отже, виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною першою статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" визначений перелік підстав для закінчення виконавчого провадження. Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до квитанції від 22.05.2017 №37998394 ОСОБА_1 на рахунок Головного управління Казначейства у м. Києві було сплачено 102, 00 грн. відповідно до постанови про накладення штрафу №762485.

Тобто, з наведених обставин вбачається, що позивачем було вчинено дії, спрямовані на виконання постанови №762485 від 08.03.2017 на виконання якої і було відкрито виконавче провадження №53893016.

Проте, державним виконавцем 17.07.2017, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» було прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку з тим, що заходи виявлення майна, належного боржникові виявились безрезультатними, а відтак державний виконавець дійшов висновку, що виконавчий документ підлягає поверненню стягувачу з правом його повторного пред`явлення до виконання у встановлений законодавством строк.

Суд наголошує, що згідно з доказами, наявними в матеріалах справи, позивачем було виконано вимоги постанови №762485 від 08.03.2017 про сплату штрафу у сумі 102 грн. ще до винесення державним виконавцем спірної постанови про повернення виконавчого документу стягувачу.

Як встановлено приписами статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Разом з тим, встановлені судом обставини справи свідчать, що державним виконавцем не було дотримано приписів статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, не здійснено перевірку виконання боржниками рішення, що підлягає виконанню відповідно до цього Закону та протиправно винесено постанову від 17.07.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу, в той час, як позивачем було виконано постанову №762485 від 08.03.2017, про що свідчать матеріали справи, а відтак, виконавче провадження №53893016 підлягало закінченню на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Окрім того, позивачем було здійснено оплату виконавчого збору у розмірі 10, 20 грн. та оплату витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 231, 60 грн., що підтверджується квитанцією від 11.11.2019 №0.0..1, в результаті чого, постановою державного виконавця від 13.11.2019 було знято арешт з майна боржника, при цьому, у вказаній постанові також зазначено, що штраф боржником сплачено у повному обсязі.

Таким чином, беручи до уваги наведені вище обставини, суд приходить до висновку, що оскільки Угриним Віталієм Івановичем ще 22.05.2017 було виконано постанову №762485 від 08.03.2017, тому виконавче провадження №53893016 підлягало закінченню на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», натомість постанова про повернення виконавчого документа стягувача була винесена відповідачем в супереч приписам Закону України «Про виконавче провадження», а відтак, наявні правові підстави для визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця від 17.07.2017 ВП №53893016 про повернення виконавчого документа стягувачу.

При цьому, не підлягає задоволенню вимога позивача в частині поновлення виконавчого провадження, оскільки за наслідками скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу в судовому порядку, вказані дії є обов`язком державного виконавця в силу положень Закону України «Про виконавче провадження» і не потребують додаткового зобов`язання судом.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору при поданні цього адміністративного позову, тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 77, 90, 139, 241- 246, 255, 287,293, 296- 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 17.07.2017 ВП №53893016 про повернення виконавчого документа стягувачу.

3. В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому частиною першою статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому статтями 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону №2147-VIII).

Суддя Вєкуа Н.Г.