Справа № 640/2257/19
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2020-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року м. Київ № 640/2257/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов?язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі також - відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо зменшення основного розміру пенсії ОСОБА_1 з 90 % до 70 % від сум його грошового забезпечення та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 в розмірі 90 % від сум грошового забезпечення згідно із Законом України від 23.12.2015 №900-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей», ст. 63 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», починаючи з 01 січня 2016 року з врахуванням проведених раніше виплат;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не проведення виплати різниці пенсії ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести невідкладно та одним платежем виплату різниці пенсії ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року, перерахованої згідно із Законом України від 23.12.2015 №900-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей», ст. 63 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» на підставі довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії, виданої ліквідаційною комісією Головного управління МВС України в м. Києві.

Крім того, позивач просив стягнути на свою користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20 000 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є пенсіонером органів внутрішніх справ, отримує пенсію за вислугу років та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві. У квітні 2018 року Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснило перерахунок пенсії позивачу з 01 січня 2016 року на підставі довідки, виданої Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в м. Києві. При проведенні перерахунку та виплати такої перерахованої пенсії орган Пенсійного фонду України допустив ряд порушень: зменшив основний пенсії позивачу у відсотках від грошового забезпечення; відмовився від виплати перерахованої пенсії позивача за період з 01.12.2016 по 31.12.2017 одним платежем і невідкладно.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.02.2019 відкрито провадження у справі №640/2257/19 та дану справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Від представника відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву. Свої заперечення проти позову відповідач мотивував тим, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 у квітні 2018 року Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснило перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01 січня 2016 року на підставі довідки про розмір грошового забезпечення, виданої уповноваженим органом, в розмірах грошового забезпечення за відповідною посадою, визначених відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988. При цьому, при проведенні перерахунку пенсії відповідачем застосовано норми ст. 13 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ в редакції Закону України від 27.03.2014 №1166-VII (а саме - основний розмір перерахованої пенсії мав не перевищувати 70% відповідних сум грошового забезпечення). Виплата перерахованої пенсії здійснювалася відповідно до абз. 1 п. 3 Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління, представник відповідача також заперечував посилаючись на її необґрунтованість.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 є пенсіонером МВС України, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за вислугу років, призначену з 05.05.1992 відповідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до наданої позивачем до матеріалів справи копії розрахунку пенсії за вислугу років з Автоматизованої системи Розрахунку пенсій, датованого 15.01.2008, ОСОБА_1 була призначена до виплати пенсія у розмірі 2 153,19 грн. Основний розмір пенсії становив 90% від сум грошового забезпечення у розмірі 2 340,21 грн.

В подальшому, як свідчать подані сторонами матеріали, на виконання положень п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» призначена позивачу пенсія перераховано Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві з 1 січня 2016 року, на підставі отриманої від Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в м. Києві. Після проведення такого перерахунку розмір пенсії ОСОБА_1 , що підлягав виплаті з 1 січня 2018 року, становив 5 701 грн.

Водночас у текстах своїх листів від 27.04.2018 №16705/03/м-3261 та від 19.10.2018 №96845/92/м-7387, наданих у відповідь на звернення ОСОБА_1 з питання проведення перерахунку пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача, що: доплата різниці пенсії за місяці січень, лютий, березень і квітень 2019 року, всього у сумі 3 063,16 грн. була виплачена заявнику у квітні 2018 року. Що ж стосується виплати різниці перерахованої пенсії за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 в сумі 17 620,80 грн., то її буде проведено в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103. А саме сума перерахованих пенсій для виплати за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 обчислюється органами Пенсійного фонду України станом на 01.01.2018 та виплачується після виділення коштів на їх фінансування з державного бюджету в наступному порядку: з 1 січня 2019 р. по 31 грудня 2019 р. - щомісяця окремою сумою у розмірі 50 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії, розрахованої відповідно до абзацу першого цього пункту, та місячним розміром отриманої особою пенсії за період з 1 січня 2016 р. по 31 грудня 2017 року; з 1 січня 2020 р. - щомісяця окремою сумою у розмірі 100 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії, розрахованої відповідно до абзацу першого цього пункту, та місячним розміром отриманої особою пенсії за період з 1 січня 2016 р. по 31 грудня 2017 р. та до забезпечення повної виплати розрахованої суми.

Також Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві надало позивачу копію розрахунку пенсії за вислугу років. Зі змісту розрахунку пенсії за вислугу років по пенсійній справі №89/25414 для ОСОБА_1 та тексту відзиву на позову суд встановив, що при проведенні перерахунку пенсії позивачу з 01.01.2016 основний розмір такої пенсії Головним управлінням Пенсійного фонду України обчислено із розрахунку 70% від відповідних сум грошового забезпечення (8 049,38 грн.). Розмір перерахованої пенсії до сплати склав 5 701 грн.

Вважаючи такі дії відповідача щодо проведення перерахунку пенсії з урахуванням 70% від відповідних сум грошового забезпечення замість 90%, та бездіяльність, що полягає у не виплаті різниці перерахованої пенсії за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, протиправними, а свої права та охоронювані законом інтереси на перерахунок пенсії порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 46, п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Частиною 1 ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII визначено, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Правом вислуги років користуються різні категорії осіб, у тому числі особи, які перебували на службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, та деякі інші особи, які мають право на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ.

Так, ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (далі - Закон №2262-ХІІ), в редакції чинній на момент призначення позивачу пенсії, визначено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі і на службі в органах внутрішніх справ мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 43 Закону №2262-ХІІ, пенсії, які призначаються відповідно до цього Закону військовослужбовцям строкової служби та членам їх сімей, обчислюються за встановленими нормами у процентах до середньомісячного заробітку, що його одержували військовослужбовці до призову на військову службу чи після звільнення з військової служби до звернення за пенсією, або до середньомісячного грошового забезпечення, одержуваного військовослужбовцями в період проходження військової служби за контрактом. При цьому середньомісячний заробіток (грошове забезпечення) для обчислення їм пенсій визначається у порядку, встановленому Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей обчислюються з грошового забезпечення цих військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу. При цьому для обчислення їм пенсій враховуються відповідні оклади за посадою, військовим чи спеціальним званням, процентна надбавка за вислугу років, грошова компенсація замість продовольчого пайка, надбавки за вчене звання і вчену ступінь, кваліфікацію і умови служби у порядку і розмірах, що визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. «б» ч. 1, ч. 2 ст. 13 Закону №2262-ХІ (у редакції Закону України від 04.04.2006 №3591-IV), пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають страховий стаж 25 років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба, служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України (пункт «б» статті 12): за страховий стаж 25 років - 50 процентів і за кожний повний рік стажу понад 25 років - 1 процент відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43).

При цьому, максимальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 90 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43), а особам, які під час проходження служби брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і віднесені в установленому законом порядку до категорії 1, - 100 процентів, до категорії 2, - 95 процентів.

Крім того, ч. 1, 2 і 4 ст. 63 Закону №2262-ХІІ у редакції, чинній з 20 січня 2018 року, визначено підстави перерахунку раніше призначених пенсій. Так, перерахунок раніше призначених пенсій військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей у зв`язку із введенням в дію цього Закону провадиться за документами, що є у пенсійній справі, а також додатковими документами, поданими пенсіонерами на час перерахунку.

Якщо пенсіонер згодом подасть додаткові документи, які дають право на подальше підвищення пенсії, то пенсія перераховується за нормами цього Закону. При цьому перерахунок провадиться за минулий час, але не більш як за 12 місяців з дня подання додаткових документів і не раніше, ніж з дня введення в дію цього Закону.

Усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.

Між тим, 02.07.2015 було прийнято Закон України «Про Національну поліцію», відповідно до абз. 2 розд. ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Згідно із ст. 102 Закону України «Про Національну поліцію» пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Кабінет Міністрів України постановою від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова №988) та постановою від 18.11.2015 №947 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 року № 268» встановив розміри грошового забезпечення працівникам поліції за посадовими окладами і спеціальними званнями, що значно перевищують посадові оклади і плату за спеціальні звання колишніх працівників органів внутрішніх справ. Вказана постанова Кабінету Міністрів України №988 набрала чинності з 02.12.2015.

В подальшому 21.02.2018 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб». Відповідно до п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 (у редакції чинній станом час проведення перерахунку пенсії позивачу) Уряд постановив перерахувати з 1 січня 2016 р. пенсії, призначені згідно із Законом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) за прирівняною посадою з розміру грошового забезпечення поліцейського, враховуючи відповідні оклади за посадою, спеціальним званням, відсоткову надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, за січень 2016 р. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 р. N 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (Офіційний вісник України, 2015 р., N 96, ст. 3281). Розмір премії визначається у середніх розмірах, що фактично виплачені за відповідною посадою (посадами) поліцейського за січень 2016 року.

Виплату перерахованих відповідно до абзацу першого цього пункту пенсій (з урахуванням доплат до попереднього розміру пенсій, підвищень, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством (крім підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, що визначені законом) особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) проводити з 1 січня 2018 року. Сума перерахованих пенсій для виплати за період з 1 січня 2016 р. по 31 грудня 2017 р. обчислюється органами Пенсійного фонду України станом на 1 січня 2018 р. та виплачується після виділення коштів на їх фінансування з державного бюджету в такому порядку: з 1 січня 2019 р. по 31 грудня 2019 р. - щомісяця окремою сумою у розмірі 50 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії, розрахованої відповідно до абзацу першого цього пункту, та місячним розміром отриманої особою пенсії за період з 1 січня 2016 р. по 31 грудня 2017 року; з 1 січня 2020 р. - щомісяця окремою сумою у розмірі 100 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії, розрахованої відповідно до абзацу першого цього пункту, та місячним розміром отриманої особою пенсії за період з 1 січня 2016 р. по 31 грудня 2017 р. та до забезпечення повної виплати розрахованої суми.

Відповідно до наявних матеріалів справи суд встановив, що позивачу при призначенні пенсії за вислугу років така пенсія (основний її розмір) була обчислена в розмірі 90% від відповідних сум грошового забезпечення. Проте при проведенні перерахунку з 1 січня 2016 року пенсія позивачу вже була обчислена у розмірі 70% від сум грошового забезпечення.

У контексті з вищенаведеним суд зазначає наступне.

До ст. 13 Закону №2262-XII були внесені зміни Законом України від 07.07.2011 №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» та Законом України від 27.03.2014 №1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», внаслідок яких максимальний розмір пенсії при її призначенні змінено з 90% до 70%.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що внесені Законом №1166-VII зміни до ст. 13 Закону №2262-ХІІ щодо розміру пенсії у відсотках стосуються порядку призначення пенсії за вислугу років військовослужбовцям та особам, які мають право на пенсію за цим Законом у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії. Оскільки процедури призначення та перерахунку пенсії є різними за змістом і механізмом їх проведення. Нормами, які визначають механізм здійснення перерахунку пенсії за вислугу років є норми ст. 63 Закону №2262-ХІІ, яка змін у зв`язку з прийняттям Закону №3668-VІ та Закону №1166-VII не зазнала.

Частиною 1 ст. 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Також вирішуючи питання застосування Закону № 2262-ХІІ у часі, суд враховує обставини того, що відповідно до положень ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсязі існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій зміст та обсяг отриманих соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, в тому числі щодо розміру раніше призначеної пенсії.

З огляду на наведене суд приходить до висновку, що при перерахунку пенсії позивача з 1 січня 2016 року відповідно до ст. 63 Закону №2262-ХІІ на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 в органу Пенсійного фонду України були відсутні підстави для застосування механізму нового обчислення пенсії із застосуванням норм ч. 2 ст. 13 Закону №2262-ХІІ, що застосовується саме при призначенні пенсії. Натомість при перерахунку пенсії змінною величиною є лише розмір грошового забезпечення, а відсоткове значення розміру основної пенсії, яке обчислювалося при її призначенні відповідно до наявної у позивача вислуги років, є незмінним.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 24.04.2018 у справі №686/12623/17 (провадження №К/9901/849/17), від 04.02.2019 у справі №240/5401/18 (провадження №Пз/9901/58/18), від 15.04.2019 у справі №522/16973/17 (провадження №К/9901/232/17).

За таких обставин суд вважає, що у відповідача були відсутні правові підстави для зменшення відсоткового значення основного розміру пенсії позивача при здійсненні її перерахунку з 1 січня 2016 року. А тому, як наслідок, суд вбачає у діях Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо перерахунку пенсії позивачу зі зменшенням відсотку основного розміру пенсії з 90% до 70% від відповідних сум грошового забезпечення ознаки протиправності.

Надаючи правову оцінку доводам позивача про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо проведення виплати різниці пенсії за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 суд зазначає наступне.

Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 були передбачені нові строки виплати суми різниці у розмірі між раніше призначеною та перерахованою пенсіями (тобто, сум підвищення). В даному випадку норми п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України №103 не змінювали порядку здійснення перерахунку пенсій, а лише регулювали порядок виплати підвищення до перерахованих пенсій, - регламентували ті відносини, котрі не були урегульовані законом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.05.2019 у справі №826/12704/18 (залишеним у силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2019) визнані визнано протиправним та скасовано п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».

Таким чином, норми п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 як частини нормативно-правового акту відповідно до ст.ст. 255, 265, 325 Кодексу адміністративного судочинства України втратили чинність з 19.11.2019.

До указаної дати ці норми права правомірно застосовувались владним суб`єктом.

Оскільки спір по справі склався з приводу виплат за пенсією з 01.01.2016, то до дати утрати чинності п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103, - тобто, 19.11.2019, то такий спір має вирішуватись на підставі законодавства, котре діяло на той час.

Саме схожий правовий висновок з приводу дії у часі та наслідків втрати чинності Постановою Кабінету Міністрів України №103 викладений і постанові Верховного Суду від 16.10.2019 по справі №2040/6740/18 (адміністративне провадження №К/9901/14857/19).

Таким чином, оскільки станом на момент проведення перерахунку пенсії позивача та його звернення до суду із цим адміністративним позовом п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України №103 був чинним, то до моменту втрати таким пунктом нормативно-правового акта чинності Головне управління правомірно керувалося положеннями зазначеної Постанови Уряду в частині виплати суми перерахованої пенсії за період з 01.01.2016 по 31.12.2017.

Після втрати чинності п. 3 постанови Кабінету Міністрів України №103, тобто з 19.11.2019, суб`єкт владних повноважень (відповідач) не має правових підстав для продовження виплати суми перерахованої пенсії для виплати за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 у зазначеному вище порядку.

Дослідивши наявні у справі матеріали суд встановив, що із заявами стосовно саме не виплати суми перерахованої пенсії за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 позивач як до 19.11.2019, так і після 19.11.2019 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві не звертався.

Таким чином, позовна вимога заявлена наперед, бо стосується подій майбутніх правовідносин, відносно яких відсутні об`єктивні дані існування у владного суб`єкта наміру на недотримання закону та порушення прав заявника.

Частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Щодо питання про розподіл судових витрат за результатами розгляду цієї справи, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 цього Кодексу).

Суд встановив, що ОСОБА_1 попередньо при зверненні до Окружного адміністративного суду міста Києва з іншим позовом (а саме - позовом за вх. 640/1398/19 від 24.01.2019) сплатив згідно з квитанцією №45407 від 21.01.2019 судовий збір у сумі 1 536,80 грн. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.01.2019 такий позов було повернуто ОСОБА_1 . При цьому, за даними автоматизованої інформаційної системи «Діловодство спеціалізованого суду» станом на 17.02.2020 сплачена ОСОБА_1 на казначейський рахунок Окружного адміністративного суду міста Києва сума судового збору у розмірі 1 536,80 грн. не повернута з державного бюджету.

Таким чином, враховуючи наведене та виходячи з обсягу задоволених на користь позивача позовних вимог, суд дійшов висновку про присудження на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві судовий збір у сумі 768,40 грн.

Частиною третьою ст. 132 цього Кодексу встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для цілей розподілу судових витрат:

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. (ч.ч. 6, 7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до положень ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинились (ч. 9 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

З аналізу наведених правових норм вбачається, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 у справі №815/4300/17, від 11.04.2018 у справі №814/698/16.

Також з аналізу положень ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України можна дійти висновку, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. Такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини (що в силу ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV, є обов`язковою для застосування судами України), а саме: у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, дійшов висновку, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. В інших справах «Ботацці проти Італії», «Іатрідіс проти Греції», у текстах своїх рішень у даних справах Європейський суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Дослідивши та проаналізувавши надані представником позивача копії документів до матеріалів справи суд встановив наступне.

09.01.2019 між ОСОБА_1 , в особі представника за довіреністю Кісілюк Н.А., та Адвокатським бюро «Івана Хомича» був укладений договір про надання правової допомоги. За умовами п.п. 1.1, 2.1 цього договору клієнт доручає, а Адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором. А саме Адвокатське бюро на підставі звернення клієнта приймає на себе зобов`язання з надання наступної юридичної допомоги: представляє інтереси клієнта у справі за позовом клієнта до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій (бездіяльності) протиправними та зобов`язання вчинити дії: перерахувати та виплатити пенсію в розмірі 90% грошового забезпечення, починаючи з 01.01.2016, та зобов`язання виплатити суму перерахованої, але не виплаченої пенсії за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 одним платежем та невідкладно.

Згідно з п.п. 4.1 і 4.2 зазначеного договору за надання правничої допомоги за цим договором клієнт сплачує Адвокатському бюро суму в розмірі 10 000 грн. Крім того, клієнт зобов`язується додатково сплатити Адвокатському бюро за надану правничу допомогу суму в розмірі 10 000 грн. в строк протягом 5-ти робочих днів з дня фактичного виконання рішення суду, яким задоволено позов клієнта, та виплати клієнту всієї суми недоплаченої пенсії за період з 01.01.2016.

За результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої Адвокатським бюро юридичної допомоги та її вартість.

При цьому, порядок та критерії розрахунку вартості тих чи інших послуг з надання правової допомоги сторонами у договорі від 09.01.2019 взагалі не визначено.

Разом з копією договору про надання правової допомоги від 09.01.2019 представник позивача подав до суду також

- копію акта прийому-передачі надання правничої допомоги №1/19 від 09.01.2019, підписаного Кіслюк Н.А. і Хомичем І.О. За даними цього акта вартість наданої правничої допомоги становить 20 000 грн., з них: консультації з правових питань - 6 000 грн., правова оцінка та аналіз судової практики - 6 000 грн., збирання (отримання) доказів - 3000 грн., написання позовної заяви - 4 500 грн., підготовка позовної заяви та копій докумертів до неї для направлення до суду - 500 грн.;

- незасвідчену копія роздруківки електронної квитанції від 10.01.2019 №0.0..1 на суму 10 000 грн.;

- розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, датований 22.01.2019 та підписаний Хомичем І.О.;

- копію з нотаріально посвідченої довіреності ОСОБА_1. від 14.05.2007 на представництва інтересів, виданої Кісілюк Н.А. Зі змісту цієї довіреності вбачається, що право на укладення від імені довірителя ( ОСОБА_1 ) угод (договорів) з третіми особами в обсязі повноважень Кісілюк Н.А., наданих цим дорученням, не передбачено;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого Хомичу І.О.

Суд вважає, що наведені докази не доводять обставини прийняття позивачем наданих послуг (виконаних робіт) у зафіксованих в акті від 09.01.2019 видах та вартостях. Водночас з інших наявних у справі документальних доказів не вбачається за можливе встановити обставини щодо фактичного обсягу наданих адвокатом Хомичем І.О. позивачу правничих послуг, окрім послуг з написання та підготовки для подання до суду позовної заяви.

З огляду на наведене суд вважає, що клопотання позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню в частині заявленої ним суми 5 000 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов?язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо зменшення відсотку основного розміру пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 90% на 70% від відповідних сум грошового забезпечення, вчинені при проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 1 січня 2016 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 1 січня 2016 року виходячи з відсоткового значення основного розміру пенсії 90% від відповідних сум грошового забезпечення, та здійснити виплату перерахованої пенсії з урахуванням вже виплачених сум.

В решті позову відмовити.

Присудити здійснені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) документально підтверджені судові витрати у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (ідентифікаційний код 42098368; адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16).

Присудити здійснені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в частині суми 5 000 грн. (п`ять тисяч гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок