Справа № 420/4877/19
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2020-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4877/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року м. Одеса

Зала судових засідань №21

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

За участю секретаря Макаренко А.І.

За участю сторін:

Від позивача Стоянцев В.В.,

Від відповідача Черевиченко Д.О.,

Від третіх осіб не з`явились,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Одеської обласної державної адміністрації (; адреса: проспект Шевченко 4, м. Одеса, 65032), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області (; адреса: вул. 7-ма Пересипська, 6, м. Одеса, 65042), на стороні відповідача Приватне підприємство «Яна» (; вул. Заболотного, 35, к.107, м. Одеса, 65069) про зобов`язання вчинити дії щодо компенсації витрат на перевезення та зобов`язання утриматись від вчинення певних дій, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

16 серпня 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної державної адміністрації, у якому позивач (з урахуванням уточнень від 27.08.2019 року за вх.№30444/19) просив суд:

зобов`язати Одеську обласну державну адміністрацію повністю компенсувати усім приміським перевізникам Одеської області (які здійснюють регулярні приміські автобусні перевезення на підставі відповідних договорів з Одеською обласною державною адміністрацією) витрати на перевезення пільгових категорій громадян, передбачених бюджетом Одеської області, за 2016-2019 роки;

зобов`язати Одеську обласну державну адміністрацію негайно розірвати Договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті (маршрутах) загального користування від 14.04.2016 року між Одеською обласною державною адміністрацією () та приватним підприємством «Яна» ();

заборонити Одеській обласній державній адміністрації допуск до наступних тендерів приватного підприємства «Яна» на перевезення громадян приміськими маршрутами;

стягнути з Одеської обласної державної адміністрації на користь позивача компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 3004560 грн. 00 коп.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 02.10.2019 року.

26.09.2019 року за вх.№34968/19 від представника третьої особи Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області надійшли письмові пояснення.

02.10.2019 року за вх.№35807/19 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 02.10.2019 року письмові пояснення третьої особи (вх.№34968/190 були приєднані до матеріалів справи, оскільки зареєстровані у канцелярії суду, однак вони не прийматимуться до уваги під час розгляду справи по суті, оскільки до заяви не додано доказів направлення пояснень іншим учасникам справи.

Усною ухвалою суду від 02.10.2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання, оголошено перерву за клопотанням позивача до 24.10.2019 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 року продовжено строк підготовчого провадження у справі на тридцять днів, оголошено перерву у підготовчому засіданні до 13.11.2019 року.

11.11.2019 року за вх.№42048/19 від позивача надійшла заява про приєднання до матеріалів справи письмових доказів.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13.11.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 09.12.2019 року.

У судовому засіданні 09.12.2019 року з урахуванням сплину часу, відведеного для розгляду справи, оголошено перерву до 08.01.2020 року.

У зв`язку із перебуванням головуючого судді Аракелян М.М. у щорічній відпустці судове засідання, призначене на 08.01.2020 року, було відкладено на 30.01.2020 року.

Судове засідання, призначене на 30.01.2020 року, за клопотанням учасників справи було відкладено на 12.02.2020 року.

У судове засідання 12.02.2020 року з`явились позивач та представник відповідача. 04.02.2020 року за вх.№5168/20 від представника Головного управління Держпродспожислужби в Одеській області надійшла заява про розгляд справи за відсутністю представника управління. Третя особа ПП «Яна» явку представника у судове засідання не забезпечила.

Згідно ч.1 ст.205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З огляду на зазначене справу розглянуто за участі позивача та представника відповідача.

В обґрунтування вимог позову позивач вказує, що під час користування послугами приміського громадського транспорту йому було відмовлено у пільговому проїзді як інваліду ІІ групи зору. З`ясувавши підстави такої відмови, позивач встановив, що компенсація коштів на пільгові перевезення з боку Одеської обласної державної адміністрації не здійснюється, хоча таке зобов`язання виходить із права осіб на пільговий проїзд. Позивач в зазначених обставинах вбачає підстави для звернення до суду із позовом про зобов`язання Одеської обласної державної адміністрації вчинити спірні дії, оскільки:

по-перше, згідно розпорядження ОДА №515/А-2018 від 21.05.2018 року «Про затвердження розміру щомісячних наявних виплат Одеській області у 2018 році» кошти на компенсацію витрат приміських перевізників з перевезення груп осіб, які мають пільги, передбачено;

по-друге, на національному рівні законодавчі акти (Бюджетний кодекс України) та нормативні підзаконні акти (Постанови КМ України) встановлюють порядок проведення компенсації, її розмір та умови надання. При цьому, чинне законодавство не передбачає умов, за яких можливою є відмова у забезпеченні безоплатного проїзду пільгових груп громадян;

по-третє, інші перевізники, наприклад Укрзалізниця та Міжнародний автовокзал м. Одеси дотримуються прав людей з інвалідністю , інших пільгових категорій громадян та надають право на пільговий проїзд.

За висновком вищевикладеного позивач вбачає не лише порушення своїх прав, а й необхідність відшкодування моральної шкоди, що спричинена неправомірними діями органів державної влади, яку позивач оцінює у 3004560 грн.

02.10.2019 року за вх.№35807/19 представником Одеської обласної державної адміністрації надано до суду відзив на позовну заяву, у якому наголошено на безпідставності та необґрунтованості позовних вимог. В обґрунтування власної правової позиції представник відповідача вказує, що:

по-перше, посилання позивача на низку підзаконних нормативно-правових актів, що визначають право осіб на пільговий проїзд приміським транспортом, є безпідставним, адже Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», який є актом вищої юридичної сили, визначає право осіб на пільговий проїзд міським транспортом, а у період з 1 жовтня по 15 травня - 50% знижку на внутрішніх лініях автомобільного транспорту;

по-друге, інформації щодо порушення перевізником ПП «Яна» умов договору з організатором перевезень та/або надання недостовірної інформації під час участі у конкурсі не надходило. Це свідчить, що законні підстави для розірвання договору з вказаним перевізником відсутні;

по-третє, вимога щодо розірвання договору, у разі порушення прав позивача його дією, має бути розглянута у порядку господарського судочинства. Втім, звернень до господарського суду позивачем з даного питання не зафіксовано, на підставі чого можна зробити висновок про його визнання позивачем як дійсного та законного;

по-четверте, в підтвердження дійсного завдання діями Одеської обласної державної адміністрації моральної шкоди позивачу не надано жодного документального підтвердження чи доказу. Більше того, позивач не пояснює, яким чином саме відповідач у справі завдав моральної шкоди позивачу.

За сукупністю вищенаведеного представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судовому засіданні 12.02.2020 року сторони підтримали раніше викладені позиції.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи згідно Довідки МСЕК серії НОМЕР_2 (зворотній бік а.с.11).

Позивач користується послугами перевізника ПП «Яна» на окремих маршрутах, зокрема №92Т ст. Усатове - Одеса АС «АВ Привоз», №88 Одеса АС «АС-7 Південна» - Надлиманське, №46Т Дачне - Одеса АС «АВ Привоз», №91Т Одеса АС «АС-7 Південна» - Алтестове.

Для здійснення регулярних перевезень між ПП «Яна» та Одеською обласною державною адміністрацією за результатом проведеного конкурсу було укладено Договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті (маршрутах) загального користування від 14.04.2016 року №18/16 (а.с.14-17).

Як зазначає позивач, під час користування послугами з перевезення 16.08.2017 року йому було відмовлено у пільговому проїзді.

11.05.2019 року позивач звернувся до В.о. голови Одеської ОДА із заявою, у якій просив здійснити дії щодо надання пільгового проїзду громадян в приміському транспорті у повному обсязі, забезпечити контроль дотримання приміськими перевізниками по наданню пільгового проїзду громадян в приміському транспорті у повному обсязі та провести службову перевірку щодо реалізації законних прав громадян (а.с.21).

Вважаючи необхідним застосування судового порядку усунення порушень своїх прав та прав громадян на пільговий проїзд, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 7 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що забезпечення організації пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування покладається на виконавчий орган сільської, селищної, міської ради відповідного населеного пункту.

За змістом статті 31 цього Закону відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються, у тому числі, розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.

Договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування міському, приміському та міжміському, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), укладається між органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування та автомобільним перевізником і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами (стаття 42 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Згідно з положеннями частин 1, 2, 4 статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

За змістом частини 2 статті 29 цього Закону органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог статті 102 Бюджетного кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Згідно з пунктом 3 Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Зі змісту наведеного вбачається, що при реалізації права громадян на пільговий проїзд міським транспортом:

автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом;

органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Забезпечення фінансової можливості органом виконавчої влади (в межах даної справи - Одеською обласною державною адміністрацією) та фактична реалізація пільгового проїзду (ПП «Яна») і є передумовами для осіб користуватись встановленими законом пільгами.

В межах розгляду даної справи позивачем під сумнів ставиться належність здійснення виплат по компенсації перевізникам витрат на пільгові перевезення, обов`язок щодо проведення яких покладено на Одеську обласну державну адміністрацію.

Суд зазначає, що при вирішенні спору суд повинен пересвідчитись у належності особи яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Звернувшись до суду з вимогою про зобов`язання повністю компенсувати усім приміським перевізникам Одеської області (які здійснюють регулярні приміські автобусні перевезення на підставі відповідних договорів з Одеською обласною державною адміністрацією) витрати на перевезення пільгових категорій громадян, передбачених бюджетом Одеської області, за 2016-2019 роки, позивач фактично обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки не є особою, права якої порушені у зв`язку із відсутністю повної компенсації витрат на перевезення всіх пільгових категорій громадян.

В основу своїх вимог позивачем не покладено вимогу про визнання дій чи бездіяльності протиправними з боку Одеської ОДА. Так, позивач наголошує на необхідності проведення компенсації витрат, однак не зазначає, яким чином наявний стан речей та порядок виконання відповідачем покладених на його обов`язків не відповідає нормам чинного законодавства. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень діяти у певний спосіб лише у разі, коли дійде висновку, що ті дії або бездіяльність, які державним органом вчинені (або не вчинені) не відповідають критеріям ст.19 Конституції України та ст.2 КАС України. Відсутність обгрунтування вимог про визнання дій Одеської ОДА протиправними, як і незаявлення таких вимог нівелює можливість виконання судом завдань адміністративного судочинства.

Забезпечення належного судового захисту передбачає встановлення дійсності порушення права позивача. Так, ОСОБА_1 вказує, що його право було порушено під час здійснення перевезення ПП «Яна». При цьому, позивач просить суд зобов`язати Одеську обласну державну адміністрацію повністю компенсувати усім приміським перевізникам Одеської області витрати на перевезення пільгових категорій громадян, проте не надає доказів того, що така компенсація не здійснювалась та ним запитувалася відповідна інформація, а якщо і не здійснювалась, то яким чином це порушило права саме позивача та у зв`язку із якими конкретно обставинами.

Саме лише посилання на відмову перевізника ПП «Яна» в особі водія маршрутки у пільговому перевезенні не є достатнім для будь-яких висновків суду, оскільки відсутні будь-які докази звернення позивача у зв`язку із цим до самого перевізника із заявою (скаргою).

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, тобто предметом оскарження можуть бути тільки акти, які породжують правовідносини, змінюють або припиняють їх.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з положеннями частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У будь-якому разі обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених прав, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Однак, у межах даного позову позивач заявляє вимоги щодо застосування способу відновлення порушеного права без визнання такого права порушеним протиправними діями суб`єкта владних повноважень (або його бездіяльності).

З огляду на вказане суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання Одеської обласної державної адміністрації повністю компенсувати усім приміським перевізникам Одеської області (які здійснюють регулярні приміські автобусні перевезення на підставі відповідних договорів з Одеською обласною державною адміністрацією) витрати на перевезення пільгових категорій громадян, передбачених бюджетом Одеської області, за 2016-2019 роки, зокрема, взявши до уваги відсутність доказів порушення прав позивача у конкретних обставинах та відсутність у позивача права вимагати від відповідача вчинити дії, що виходять за межі вимог, що безпосередньо випливають з правовідносин, що склалися у ОСОБА_1 з перевізником ПП «Яна» при намірі реалізації ним права на користування послугами пільгового перевезення.

Серед іншого, у позовній заяві позивач надає оцінку діям ПП «Яна», вказуючи про неправомірну відмову у пільговому проїзді. На захист порушених прав в цій частині позивач просить суд:

зобов`язати Одеську обласну державну адміністрацію негайно розірвати Договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті (маршрутах) загального користування від 14.04.2016 року між Одеською обласною державною адміністрацією () та приватним підприємством «Яна» ();

заборонити Одеській обласній державній адміністрації допуск до наступних тендерів приватного підприємства «Яна» на перевезення громадян приміськими маршрутами.

Отже наголошене ОСОБА_1 порушення права позивача на пільговий проїзд безпосередньо пов`язується ним із діями перевізника ПП «Яна».

Зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що відповідальність покладається саме на перевізника ПП «Яна» в силу порушення останнім права на проїзд осіб пільгових категорій. Як наслідок неналежного виконання (на думку позивача) перевізником умов укладеного договору (Розділ ІІ Договору), зобов`язання Одеської ОДА розірвати вказаний Договір, тим самим позбавивши ПП «Яна» можливості надалі порушувати права громадян, є належним способом захисту порушених прав.

Докази звернення зі скаргою до ПП «Яна» та отримання відповіді із посиланням на невідшкодування витрат як підставу для відмови у пільговому перевезенні позивачем не надані.

Поряд із цим, договір Одеської облдержадміністрації та ПП «Яна» є адміністративним договором, розірвання якого, не відміну від визнання його недійсним, може вимагати виключно сторона цього договору, а не будь-яка особа, яка убачає порушення своїх прав у відносинах із перевізником.

Згідно ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом

Суд зазначає, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/21996/17 від 18.05.2018 року, яке залишено в силі постановою Апеляційного суду Одеської області від 16.10.2018 року надано оцінку діям ПП «Яна» в обставинах, що досліджуються судом в межах даного провадження. Так, суди зазначили, що «статтею 19 Закону України «Про державні і соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» передбачено що - «виключно законами України визначаються: - пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання».

Статтею 38-1 закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», в період його редакції з 08 липня 2004 року по 01 січня 2015 року, дійсно було передбачено право на безоплатній проїзд осіб з інвалідністю та осіб, які їх супроводжують, у пасажирському міському транспорті (крім метрополітену та таксі), а також всіма видами приміського транспорту.

Однак, у редакції цього Закону, яка діє з 01 січня 2015 року та по теперішній час, і діяла у тому числі і на момент 16 серпня 2017 року, коли позивач скористався транспортними послугами ПП «ЯНА», право на безоплатній проїзд осіб з інвалідністю та осіб які їх супроводжують, вже не було передбачено.

Так, з 01 січня 2015 року та по теперішній час Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено право безоплатного проїзду осіб з інвалідністю 1 та 2 груп та осіб які їх супроводжують у пасажирському міському транспорті (крім таксі), та знижки у розмірі 50% від вартості проїзду на внутрішніх лініях (маршрутах) повітряного, залізничного, річкового та автомобільного транспорту в період з 1 жовтня по 15 травня.

Таким чином, дійсно, в певний період часу, передбачений Законом, а саме сім з половиною місяців на рік, позивач як і інші особи з інвалідністю, має право на 50% знижку на проїзд на приміських маршрутах.

Оскільки відмова позивачу у безкоштовному проїзді відбулась 16 серпня 2017 року, то доводи представника ПП «ЯНА» про те, що згідно вказаного Закону у серпні місяці позивач не мав права не тільки на безкоштовний проїзд, а навіть на вищенаведену 50% знижку на проїзд, є обґрунтованими і доведеними».

При цьому, суд наголошує, що п.1 Постанови КМУ № 555 від 16.08.1994 року передбачено поширення чинності постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 р. № 354 (354-93- п ) «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» на інвалідів.

Проте, Постанови КМУ від 17 травня 1993 р. № 354 та № 555 від 16.08.1994 року є підзаконними актами, в той час як Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» є нормативним актом і має вищу юридичну силу.

Норми щодо того, яким актом слід керуватись у разі суперечності норм підзаконного нормативно-правового акта нормам Закону України зазначено у основному законі - Конституції України.

Так, юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади, а саме пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року № 17-рп (щодо повноважень Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм.

Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Так, згідно з частиною третьою статті 113 Конституції України, Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» - Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Частина 2 статті передбачає, що - акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Отже, Конституцією України беззаперечно врегульовано питання ієрархії нормативно-правових актів, вирішення неузгодженостей та суперечностей між нормативно-правовими актами тощо, і у випадку суперечності норм підзаконного акта - постанови Кабінету міністрів України нормам закону України слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Стосовно позовних вимог про стягнення на користь позивача 3004560 грн. моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст.1 Протоколу №1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття "власності", яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу №1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права" і, таким чином, як власність.

Відповідно до пункту "d" Декларації про майбутнє Європейського суду з прав людини від 26.04.2011 р.: "Установити і зробити передбачуваними для всіх сторін публічні правила стосовно застосування статті 41 Конвенції, включаючи рівень справедливого відшкодування, котрого слід очікувати за різних обставин".

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року була підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Законом України від 9 лютого 2006 року № 3436-IVдо офіційного тексту та назви Конвенції були внесені зміни та застосований новий переклад. Згідно з пунктом 3 статті 59 Конвенції для тих держав, які підписали цю Конвенцію і які ратифікуватимуть її після набрання нею чинності, Конвенція набирає чинності з дня здачі на зберігання Генеральному секретарю Ради Європи ратифікаційних грамот. У рішенні Європейського суду від 25 липня 2002 року по справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" 11 вересня 1997 року визначено як дату вступу Конвенції в законну силу щодо України.

Стаття 41 Конвенції проголошує: "Якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє законодавство відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткову сатисфакцію, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію".

При цьому за практикою Європейського суду з прав людини щодо моральної шкоди, Суд вважає, що саме визнання порушення пункту 1 статті 6 Конвенції становить достатню сатисфакцію (Справа "Бушемі проти Італії", рішення від 16.09.1999 р.).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 р. № 3-рп/2003).

З урахуванням суб`єктного складу спірних правовідносин, до застосування підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173 ЦК України.

Згідно з ст.ст. 22, 23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За правилами ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як вбачається зі змісту п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995р. обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому з`ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Беручи до уваги висновки суду щодо відсутності порушень з боку Одеської обласної державної адміністрації прав позивача відсутні і підстави для стягнення на користь останнього моральної шкоди, адже відсутній факт вчинення протиправних дій (бездіяльності) стосовно саме позивача як складова правопорушення із заподіяння шкоди.

За сукупністю вищевикладеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 2 ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, у зв`язку із чим відсутні судові витрати у справі, що підлягають розподілу між сторонами.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Одеської обласної державної адміністрації (; адреса: проспект Шевченко 4, м. Одеса, 65032), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області (; адреса: вул. 7-ма Пересипська, 6, м. Одеса, 65042), на стороні відповідача Приватне підприємство «Яна» (; вул. Заболотного, 35, к.107, м. Одеса, 65069) про зобов`язання вчинити дії щодо компенсації витрат на перевезення та зобов`язання утриматись від вчинення певних дій - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 24.02.2020 року.

Суддя М.М. Аракелян

.