Справа № 420/4676/19
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2020-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4676/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року м. Одеса

Зала судових засідань №21

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

За участю секретаря Макаренко А.І.

За участю сторін:

Від позивача: Горєлов О.С.,

Від відповідачів: Пужакова Є.С.,

Від третьої особи: не з`явився,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Міністерства соціальної політики України (; адреса: вул. Еспланадна, 8/10, м. Київ, 01601), Управління соціального захисту населення в Приморському районі м.Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міськради (65058, м. Одеса, вул. Маршала Говорова, 7), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державної казначейської служби України (; адреса: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

06 серпня 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України, у якому позивач просить суд:

визнати протиправними дії Міністерства соціальної політики України (ЄРДПОУ 37567866, адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10) при нарахуванні і виплаті разової грошової допомоги до 5 травня за дев`ять років, а саме: з 2011 до 2019 року ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ), гарантованої частиною 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

зобов`язати Міністерство соціальної політики України (ЄРДПОУ 37567866, адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10) здійснити перерахунок та виплату разової грошової допомоги до 5 травня за дев`ять років, а саме: з 2011 до 2019 року ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) з розміру восьми мінімальних пенсій за віком відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 09.08.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

04.09.2019 року за вх.№31569/19 від представника Міністерства соціальної політики України надійшов відзив на позовну заяву.

17.09.2019 року за вх.№33430/19 від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30.09.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 21.10.2019 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21.10.2019 року залучено до участі у справі як другого відповідача Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси (65058, м. Одеса, вул. Маршала Говорова, 7); розгляд справи №420/4676/19 розпочато спочатку.

05.11.2019 року за вх.№41016/19 від представника Департаменту праці та соціальної політики ОМР надійшов відзив на позовну заяву.

11.11.2019 року через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про перенесення підготовчого засідання для підготування відповіді на відзив.

11.11.2019 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява від представника Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, в якій зазначено, що представник не заперечує проти перенесення підготовчого засідання.

З урахуванням викладеного судом було прийнято рішення відкласти підготовче засідання на 04.12.2019 року.

15.11.2019 року за вх.№42969/19 від представника позивача надійшла відповідь на відзив Департаменту праці та соціальної політики ОМР.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04.12.2019 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 18.12.2019 року.

У судовому засіданні 18.12.2019 року судом було оголошено перерву для додаткового вивчення матеріалів справи до 20.01.2020 року.

У зв`язку із перебуванням головуючого судді Аракелян М.М. на лікарняному судове засідання перенесено на 06.02.2019 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 року клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду залишено без задоволення.

У судовому засіданні 06.02.2020 року судом було оголошено перерву для підготовки до судових дебатів до 10.02.2020 року.

У судове засідання 10.02.2020 року з`явився позивач та представник Департаменту праці та соціальної політики ОМР, третя особа Державна казначейська служба України явку представника у судове засідання не забезпечила. 05.02.2020 року за вх.№ЕП/1217/20 від представника Міністерства соціальної політики надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Згідно ч.1 ст.205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З огляду на зазначене справу розглянуто за участі позивача та представника Департаменту праці та соціальної політики ОМР.

В обґрунтування вимог позову позивач вказав, що він як особа з інвалідністю війни ІІ групи має право на пільги, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У зв`язку із вказаним позивач звернувся до Міністерства соціальної політики України із заявою про проведення йому перерахунку та виплати разової щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком. Натомість, відповіддю від 14.06.2019 року відповідач вказав на відсутність бюджетних коштів для виплату позивачу запитуваних коштів, тим самим фактично відмовивши у задоволенні заяви. Позивач вважає таке рішення суб`єкта владних повноважень протиправним, а виплату належних позивачу виплат такою, що має бути виконана, з огляду на наступне:

по-перше, посилання Міністерства соціальної політики України на відсутність бюджетних асигнувань як на підставу для відмови у проведенні позивачу виплати одноразової грошової допомоги є безпідставним в силу відсутності законодавчого закріплення. Аналогічного висновку дійшов Європейський суд з прав людини у справі «Кечко проти України», де зазначив, що відсутність бюджетних асигнувань не є причиною невиконання органами державної влади покладених на них зобов`язань;

по-друге, у листі-відмові Міністерство соціальної політики України посилалось на норму ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у редакції, яка рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року за №10-рп/2008 визнана неконституційною. Цитована відповідачем норма вказує на можливість надання одноразової грошової допомоги до 5-го травня за умови наявності бюджетних призначень, однак фактично на момент звернення позивача із заявою про проведення перерахунку та виплати грошової допомоги така норма не діяла.

В обґрунтування своїх вимог позивач також вказує на порушення відповідачем вимог ЗУ «Про звернення громадян» при наданні ним оскаржуваної відповіді-відмови.

04.09.2019 року за вх.№31569/19 від представника Міністерства соціальної політики України надійшов відзив на позовну заяву. Представник Міністерства вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Правова позиція суб`єкта владних повноважень сформована на тому, що згідно чинної редакції ч.3 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» розмір разової грошової допомоги до 5-го травня встановлюється Кабінетом Міністрів України кожного року з урахуванням бюджетних можливостей. Аналогічні норми містяться і у Прикінцевих та перехідних положеннях вказаного Закону, вони є чинними та предметом розгляду Конституційним Судом України не були. Таким чином, відповідач діяв у відповідності до порядку виплати одноразової допомоги, що була встановлена Кабінетом Міністрів України на виконання покладених на нього повноважень та функцій, а кошти виплачувались вчасно та у встановленому розмірі.

17.09.2019 року за вх.№33430/19 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій акцентується увага на редакції норми ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Позивач наводить хронологію внесення змін до вказаної норми та зазначає, що на момент звернення до Міністерства із заявою чинною була норма, яка не надавала Кабінету Міністрів України повноваження щодо визначення розміру одноразової грошової допомоги, а встановлювала чіткі її розміри, а саме інвалідам ІІ групи вісім мінімальних пенсій за віком.

05.11.2019 року за вх.№41016/19 від представника Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, у якому викладено аналогічну позицію, визначену представником Міністерства соціальної політики України. Представник Департаменту вказує, що Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України визначають порядок визначення розміру одноразової грошової допомоги, норми є діючими, а тому підлягають застосуванню.

У відповіді на відзив від 15.11.2019 року (вх.№42969/19) позивач підтримав вже викладену раніше позицію щодо чинності окремих положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та зазначив, що юридична сила норм Закону, які визначають розмір грошової допомоги, є вищим за аналогічні норми Постанов КМ України.

У судовому засіданні 10.02.2020 року сторони підтримали позиції, викладені у письмових заявах по суті.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи згідно Посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 30.01.2015 року Управлінням соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради. Отже, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни, інвалідів війни (а.с.10).

16.05.2019 року за №Г-12070/0/4-19/П позивач звернувся із заявою до Міністерства соціальної політики України про здійснення йому перерахунку за останні 9 років з урахуванням розміру мінімальної пенсії за віком відповідно до Законів України «Про державний бюджет України на 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки». Крім цього, позивач просив надати відповідь з роз`ясненнями щодо порядку нарахування йому грошової допомоги (а.с.11).

14.06.2019 року за №2599/0/5-19/29 Міністерство соціальної політики України повідомило позивача, що порядок виплати грошової допомоги у 2019 році встановлений Постановою КМ України №237 від 20.03.2019 року, а розмір допомоги складає 3400 грн. для інвалідів війни ІІ групи (а.с.12).

Вважаючи надану відповідь такою, що порушує його права, останній звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них, є Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон №3551).

Згідно ст.1 Закону №3551 закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом:

створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття;

організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів;

виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни;

надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

Стаття 4 Закону №3551 визначає, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998 № 367-XIV у п.1 визначено статтю 13 Закону №3551 доповнити частиною четвертою такого змісту:

"Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком"

Пунктом 20 Розділу ІІ Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» визначено у статті 13 частину п`яту викласти в такій редакції:

"Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України"

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року N 10-рп/2008 у п.2 резолютивної частини вирішено визнати такими, що не відповідають Конституції України ( 254к/96-ВР ) (є неконституційними), положення статті 67 розділу I, пунктів 2-4, 6-8, 10-18, підпункту 7 пункту 19, пунктів 20-22, 24-34, підпунктів 1-6, 8-12 пункту 35, пунктів 36-100 розділу II "Внесення змін до деяких законодавчих актів України" та пункту 3 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України".

Таким чином, на момент звернення позивача із заявою 16.05.2019 року діяла редакція Закону від 25.12.1998 № 367-XIV.

Разом з тим, п.26 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України визначає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Так, згідно Постанов КМ України на відповідний рік встановлювались розміри одноразової грошової допомоги до 5 травня.

Згідно з підпунктом 2 пункту 1 Постанови КМУ №341 «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується у 2011 році відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» від 4 квітня 2011 року виплата у 2011 році разової грошової допомоги іншим ветеранам війни, в тому числі учасникам бойових дій, із числа осіб, які брали участь у воєнних конфліктах на території інших держав у період до і після Великої Вітчизняної війни, а також іншим особам, не зазначеним у підпункті 1 цього пункту, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», здійснювалася у таких розмірах: інвалідам II групи - 580 гривень.

Відповідно до підпункту 1 пункту 5 Постанови КМУ «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» № 1381 від 28 грудня 2011 року (в редакції Постанови КМУ від 05.04.2012 року № 293 «Про внесення змін до пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 р. № 1381) виплата разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», у 2012 році здійснювалася у таких розмірах: 1) інвалідам війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин 1920 гривень.

На виконання Постанови КМУ № 149 «Деякі питання виплати у 2013 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами У країни «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» від 13 березня 2013 року позивачу як інваліду II групи виплачено 2110 гривень.

Постановою КМУ від 16 квітня 2014 р. № 102 «Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» виплата разової грошової допомоги до 5 травня здійснена інваліду II групи у розмірі 2 250 гривень.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Постанови КМУ від 31 березня 2015 року №147 «Деякі питання виплати у 2015 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і «Про жертви нацистських переслідувань» інвалідам війни II групи здійснюється у розмірі 2 475 гривень;

Згідно з Постановою КМУ №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» від 02.03.2016 року виплата разової грошової допомоги до 5 травня здійснена інваліду II групи у розмірі - 2600 гривень.

Кабінетом Міністрів України у підпункті 1 пункту 1 Постанови №223 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» від 5 квітня 2017 року установлено, що виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і «Про жертви нацистських переслідувань» інвалідам війни II групи здійснюється у розмірі 3100 гривень.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Постанови КМУ №170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами У країни «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» від 14 березня 2018 р. особам з інвалідністю внаслідок війни II групи виплата разової грошової допомоги до 5 травня здійснюється у розмірі 3 265 гривень.

Водночас Кабінет Міністрів України у підпункті 1 пункту 1 Постанови №237 «Деякі питання виплати у 2019 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» від 20.03.2019 року установив, що виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і «Про жертви нацистських переслідувань» особам з інвалідністю внаслідок війни II групи здійснюється у розмірі 3400 гривень.

З огляду на те, що виплата належних позивачу коштів здійснювалась не у розмірі, встановленому чинною редакцією ч.5 ст.13 Закону №3551, позивач і звернувся до Міністерства соціальної політики України із заявою про перерахунок та виплату коштів.

Натомість, Мінсоцполітики у листі від 14.06.2019 року надало виключно роз`яснення щодо порядку та розміру допомоги, що підлягала виплаті у 2019 році.

Суд не може погодитись із доводами позивача щодо наявності у діях Міністерства соціальної політики України ознак протиправності з огляду на наступне.

Конституційний Суд України в пункті 3 мотивувальної частини рішення від 03 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Враховуючи те, що останнім у часі є Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014, тому пріоритетними у спірних правовідносинах є положення саме цього Закону.

Вказані положення Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VІІІ неконституційними не визнавались, положення Постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2017 року № 223 є також чинними.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 95 Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Окрім того, необхідно зауважити на те, що в рішенні № 3-рп від 25.01.2012 Конституційний Суд України зазначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов`язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Отже, Конституційний Суд України визнав конституційним регулювання Кабінетом Міністрів України розміру соціальних виплат та допомог, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, внаслідок чого, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Слід також зауважити на тому, що Конституційний Суд України в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Право встановлювати законодавчі обмеження щодо соціальних виплат узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в справі "Валентина Ніканорівна Великода проти України", яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності в розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

Також, Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України вирішував питання про те, чи має право держава змінювати порядок і розміри існуючих соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України та чи є обов`язковими для застосування судами України нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України з питань соціального захисту громадян, видані на виконання вимог Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

У рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20- рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Крім того, Конституційний Суд України також зауважив, що невід`ємною складовою правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов`язок виконання соціальної політики держави у цій сфері. Конституційний Суд України виходив з того, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов`язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Також, суд звертає увагу, що розміри соціальних виплат залежать від соціально- економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, гарантоване статтею 48 Конституції України.

Нормами Конституції України, а саме ч. 2 ст. 96, ч. 1 ст. 97, ч. 1 ст. 113, п.п. 2, 3, 6 ст. 116 Конституції України, закріплено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який розробляє проект закону про Державний бюджет України на наступний рік і подає його до Верховної Ради України, забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, звітує перед Верховною Радою України про його виконання. Ефективне здійснення Кабінетом Міністрів України цих повноважень є основою для вжиття ним заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, проведення політики у сфері соціального захисту, фінансової та податкової політики.

Отже, суд приходить до висновку про те, що Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. З цього слідує, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

При цьому, вчинення Міністерством соціальної політики України дій щодо реалізації Постанов КМ України в частині визначення розміру щорічної грошової допомоги до 5 травня це лише виконання чинних приписів. Міністерство соціальної політики як суб`єкт владних повноважень відповідно до покладених на нього функцій та повноважень не може встановлювати інші, ніж встановлені КМ України, розміри виплат. Тому, в контексті заявлених позовних вимог суд не може визнати протиправними дії Міністерства щодо нарахування та виплати разової грошової допомоги до 5 травня у іншому розмірі.

Сторонами не заперечується той факт, що виплата допомоги у розмірі, встановленому Постановами КМ України, здійснювалась.

Вимоги позивача ґрунтуються на тому, що цей розмір не склав вісім мінімальних пенсій за віком щорічно. Однак, як суд вже зазначив, такі претензії випливають з актів Кабінету Міністрів України, а не з дій Міністерства соціальної політики України.

З огляду на зазначене, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дій Міністерства соціальної політики України (ЄРДПОУ 37567866, адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10) при нарахуванні і виплаті разової грошової допомоги до 5 травня за дев`ять років, а саме: з 2011 до 2019 року ОСОБА_1 , гарантованої частиною 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Натомість, дослідивши надану Міністерством відповідь, що оформлена листом від 14.06.2019 року, суд встановив порушення норм чинного законодавства в частині надання повної та обґрунтованої відповіді на заяву позивача.

За змістом листа вбачається, що Мінсоцполітики надало роз`яснення щодо порядку та розміру виплати разової допомоги, однак жодним чином не відреагувало на вимогу позивача щодо проведення перерахунку здійснених йому виплат.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Стаття 3 Закону визначає, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Згідно ст.19 Закону органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:

об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;

письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;

у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази щодо того, які суми разової допомоги до 05 травня виплачувались позивачу.

Не містить таких даних і відповідь ОСОБА_1 від Міністерства у їх співставленні з належними до виплати згідно Закону.

Судом встановлено, що Мінсоцполітики при розгляді заяви позивача не надало ані відмови щодо проведення перерахунку, ані роз`яснень щодо можливості його проведення, що призвело до порушення права позивача, визначених Законом України «Про звернення громадян» на отримання об`єктивної та повної відповіді.

Згідно ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 2 ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначене, з метою відновлення порушеного права позивача на одержання від відповідача відповіді на його звернення щодо перерахунку разової грошової допомоги до 5-го травня за 2011-2019 роки суд вважає за необхідне зобов`язати Міністерство соціальної політики України (ЄРДПОУ 37567866, адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.05.2019 року за вх.№Г-12070/0/4-19/П від 16.05.2019 року та надати повну та обґрунтовану відповідь на заяву про перерахунок та виплату щомісячної разової грошової допомоги до 5 травня за період 2011-2019 рр., задовольняючи позов частково.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

На підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, у зв`язку із чим відсутні судові витрати у справі, що підлягають розподілу між сторонами.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Міністерства соціальної політики України (; адреса: вул. Еспланадна, 8/10, м. Київ, 01601), Управління соціального захисту населення в Приморському районі м.Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міськради (65058, м. Одеса, вул. Маршала Говорова, 7), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державної казначейської служби України (; адреса: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати Міністерство соціальної політики України (ЄРДПОУ 37567866, адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.05.2019 року за вх.№Г-12070/0/4-19/П від 16.05.2019 року та надати повну та обґрунтовану відповідь на заяву про перерахунок та виплату щомісячної разової грошової допомоги до 5 травня за період 2011-2019 рр.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 20.02.2020 року.

Суддя М.М. Аракелян

.