Справа № 826/8934/17
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2020-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2020 року м. Київ № 826/8934/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомгромадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1
до третя особа:Державної міграційної служби України Головне управління державної міграційної служби у м. Києві,
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління державної міграційної служби у м. Києві, з позовом про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, в якому просить:

- визнати незаконним рішення Управління ДМС України в Київській області від 12.04.2017 року №141-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.07.2017р відкрито провадження в адміністративній справі та призначено підготовче засідання на 05.12.2017 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.06.2018 року закінчено підготовче прповадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

07.08.2018 року та 16.08.2018 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою позивача.

В судовому засіданні 04.10.2018 року суд дійшов до висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.

В обгрунтування заявлених вимог позивач посилається на Конвенцію про статус біженців 1951 року, Протокол до Конвенції 1967 року, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Конвенцію ООН «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання», закони України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», «;Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та зазначає про протиправність оскаржуваного рішення з огляду на неврахування відповідачем усіх обставин, що мають значення для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме об`єктивних причин побоюватися за своє життя та здоров`я в умовах переслідування, а також зважаючи на систематичний характер порушень прав людини на території Бангладеш.

Відповідач Державна міграційна служба України у відзиві на позовну заяву просила відмовити у її задоволенні, стверджуючи про необґрунтованість з огляду на те, що надані позивачем відомості стосовно обставин його прибуття та захисту в Україні є непереконливими і не викликають довіри. За висновком відповідача, фактичною причиною приїзду позивача в Україну є неможливість продовжувати перебування в країні походження у зв`язку з побоюванням розправи з боку мусульман, оскільки позивач є індусом і відчував загрозу його життю внаслідок релігійних переконань.

Відповідач Державна міграційна служба України у запереченні на позовну заяву зазначає, що позивач не надав належних доказів про існування загрози його життю та здоров`ю, застосування смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання від владних структур в Республіці Бангладеш.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких грунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач громадянин Народної Республіки Бангладеш, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Сілет, за національністю бенгалець, віросповідання - індус, рідна мова бенгальська, володіє - англійською. Освіта середня. Неодружений.

Країну громадянської приналежності залишив в листопаді 2016 року повітряним сполученням (Бангладеш - Москва). До виїзду з Бангладеш проживав разом з батьками, братами та сестрами.

До України позивач прибув у грудні 2016 року, нелегально автомобільним транспортом, позивач вважав, що його перевозять до Європи.

За захистом в Україні позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою від 15.12.2016р, зазначивши, що під час проживання в Бангладеш до нього застосовувались погрози фізичного насильства через релігійні переконання.

На підтвердження своєї особи позивач не надав жодного документа.

Вищевказану заяву позивача прийнято до розгляду та документовано позивача довідкою про звернення за захистом в Україні.

За результатами розгляду заяви позивача наказом Головного управління ДМС України в м. Києві від 28.12.2016 року №660 на підставі висновку про вивчення інформації в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.12.2016 року йому продовжено строк вивчення заяви про оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято в оформлення документи позивача для вирішення питання про визнання біженцем , або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням від 14.06.2017 року №124 Головне управління ДМС України в м. Києві повідомило позивача про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із рішенням Головного управління ДМС України в м. Києві від 12.04.2017 року №141-17, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За змістом частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 чи пунктом 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення заявника до країни походження.

Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви Ради ЄС 2011/95/EU серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе смертну кару або приведення її у виконання; тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Вказане, в свою чергу, кореспондується з умовами, які містяться в пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI (правова дефініція «особа, яка потребує додаткового захисту»).

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Статтею 8 Закону №3671-VI визначено порядок попереднього розгляду заяв іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, згідно з частиною першою цієї статті центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною четвертою указаної статті визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з частиною шостою-сьомою статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 Закону №3671-VI.

Як встановлено судом, Головне Управління ДМС України в м. Києві від 12.04.2017 року №141-17 відмовило позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування до нього смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Суд погоджується з таким рішенням Головне Управління ДМС України в м. Києві, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - УВКБ ООН), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

При цьому заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Так, зі змісту заяви від 15.12.2016 року вбачається, що країну свого походження позивач залишив через те, що є індусом за віросповіданням. До нього застосовувалось насилля, в тому числі й вогнепальна зброя, що унеможливлює його повернення на батьківщину. У разі повернення до нього знову буде застосоване насилля і страждатиме його сім`я.

Під час проведеної з ним органами Державної міграційної служби України співбесід 20.12.2016 року та 15.03.2017 року, позивач підтвердив, що є індусом за віросповіданням, через що на батьківщині зазнавав утисків, в тому числі від людей мусульманської віри, однак, жодного доказу на підтвердження цих обставин він не надав.

Ураховуючи викладене, Головне управління ДМС України в м. Києві вирішило, що вказані позивачем випадки з утиском не можуть уважатися проявом релігійного переслідування заявника з боку державних органів Бангладеш або будь-якого іншого суб`єкта.

При цьому судом встановлено, що відповідачем проаналізовано інформацію по крані походження позивача, отриману з відкритих джерел, відповідно до якої Конституцією Бангладеш визначено, що державною релігією в Бангладеш є іслам, але держава забезпечує рівний статус і рівні права в практиці індуїстської, буддійської, християнської та інших релігій, заборонено релігійну дискримінацію та забезпечується рівність усіх релігій.

Крім того, у ході співбесіди позивач повідомив, що основною причиною його виїзду з Бангладеш був переїзд до Європи.

Головним управлінням ДМС України в м. Києві не було встановлено причинно-наслідкового зв`язку між наявністю порушень прав людини в Бангладеш та нібито існуючою, як стверджує позивач, особистою загрозою його життю чи здоров`ю, оскільки не вказано конкретних фактів, підтверджених будь-якими доказами, щодо його особистого переслідування або загрози його життю, безпеці і свободі через існування загрози чи побоювань, застосування щодо нього смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження та покарання.

З урахуванням наведеного, аналізуючи матеріали справи позивача в сукупності з відомими фактами по країні його походження, суд дійшов висновку, що Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві обгрунтовано прийняло висновок, що наведені позивачем аргументи для обґрунтування звернення щодо отримання захисту в Україні, є непереконливими і свідчать про наміри позивача змінити місце проживання та створити сприятливі матеріально-побутові умови для свого проживання, легалізувавши своє перебування в Україні для подальшого переїзду до Європи. Отже, заява позивача є очевидно необґрунтованою, тому умови, визначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відсутні.

Відповідно оскаржуване рішення ДМС України від 14.04.2017 року №141-17 є обґрунтованим і підстави для задоволення вимоги позивача про визнання його протиправним і скасування у суду відсутні.

Державна міграційна служба України погодилася з Головним управлінням Державної міграційної служби стосовно того, що побоювання, які виникли у позивача є необґрунтованими, адже твердження щодо таких побоювань носять суто суб`єктивний характер і не підтверджені жодними документальними даними, що свідчить про низьку ймовірність існування для нього небезпеки в країні громадянської приналежності.

Водночас Державною міграційною службою України не встановлено фактів щодо можливості застосування до позивача смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину. За час перебування позивача в Україні також не виявлено подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 13 Закону №3671-VI.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019р (справа № 417/3668/17).

З врахуванням вищевикладеного, на думку суду, підстави для висновку про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відсутні, а відповідачем як суб`єктом владних повноважень вжито всі необхідні заходи для з`ясування обставин, наведених позивачем, та правомірно прийнято рішення про відмову у задоволенні його заяви.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин справи, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 3, 72, 77, 132, 134, 139, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, )- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядок, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська