Справа № 280/3848/19
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2020-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 лютого 2020 року м. Дніпросправа № 280/3848/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),

суддів: Кругового О.О., Прокопчук Т.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 р. (суддя Серебрянникова О.А.) в адміністративній справі №280/3848/19 за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного сільськогосподарського підприємства "ЛЕНДФОРТ АЗОВ", про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені, -

В С Т А Н О В И В:

Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з позовом про стягнення з Приватного сільськогосподарського підприємства "ЛЕНДФОРТ АЗОВ" суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2018 році у розмірі 90653,00 грн.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначав, що в порушення норм Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» відповідачем не виконано нормативу робочих місць по працевлаштуванню осіб з інвалідністю протягом звітного 2018 р., в результаті чого нараховано адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць у розмірі 84849,26 грн. та пеню за пропущення встановлених законодавством термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 5803,74 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 р./ ухваленим за результатами розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Скаржник вказує на те, що нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності осіб з інвалідністю на підприємство покладено обов`язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, тому підприємство не звільняється від обов`язку сплачувати адміністративно-господарські санкції до відділення Фонду на підставі статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні". Відповідачем не сплачено не доведено факт здійснення усіх залежних від нього заходів щодо сплати адміністративно-господарських санкцій, або обставин, що перешкоджали здійснити цю сплату.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції не надходив.

Справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними матеріалами, як це передбачено статтею 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлено, що на Приватне сільськогосподарське підприємство "ЛЕНДФОРТ АЗОВ" покладено обов`язок щорічно подавати до відділення Фонду соціального захисту інвалідів відомості про зайнятість і працевлаштування інвалідів.

Відповідно до "Звіту про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю" (форма 10-ПІ річна- поштова), затвердженого наказом Мінпраці України від 10 лютого 2007 №42, наданого відповідачем, середньооблікова кількість штатних працівників, що працювали у відповідача, за звітний період склала 203 особи, таким чином, середньооблікова кількість осіб з інвалідністю, відповідно до нормативу, встановленого частиною 1 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", на ПСП "ЛЕНДФОРТ АЗОВ" повинна складати 8 осіб.

Враховуючи, що відповідачем, всупереч вимогам статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", та Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, які використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу з працевлаштування осіб з інвалідністю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 №70, до цього часу заявлену суму адміністративно-господарських санкцій - не сплачено, керуючись частиною 8 статті 69 Господарського кодексу України, статтями 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" позивач звернувся до суду із позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем вчинено всі передбачені чинним законодавством заходи спрямовані на працевлаштування осіб з інвалідністю на своєму підприємстві, однак робочі місця протягом 2018 року залишилися вакантними з незалежних від відповідача причин.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями частини 8 статті 69 Господарського кодексу України визначено, що підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування неповнолітніх, інвалідів, інших категорій громадян, які потребують соціального захисту. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється законом.

Статтею 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" передбачено, що забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань особи з інвалідністю, наявних у неї професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 19 цього ж Закону передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування осіб з інвалідністю, з огляду і на приписи Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70, роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Відповідно до статті 18-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованою у державній службі зайнятості як безробітна. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013 р. затверджена форма звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" та Порядок подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)".

Як встановлено судом першої інстанції, протягом 2018 року відповідач інформував державну службу зайнятості про наявні вільні робочі місця й вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів, що підтверджується щомісячними звітами про наявність вакансій форми № 3-ПН, які подавались в період із січня по вересень 2018 року (з жовтня 2018 року кількість працюючих інвалідів на підприємстві відповідала встановленому нормативу). Незважаючи на вжиті відповідачем заходи, особи з інвалідністю до ПСП "ЛЕНДФОРТ АЗОВ" для працевлаштування державною службою зайнятості не направлялися і самостійно не зверталися.

Відомості про відмову відповідача у працевлаштуванні інвалідів у 2018 році позивач суду не надав.

Крім того відповідачем отримано лист із Бердянського міськрайонного центру зайнятості, яким останній підтверджує, що ПСП "ЛЕНДФОРТ АЗОВ" дійсно надавало в 2018 році інформацію про наявність вільних місць для працевлаштування інвалідів, проте, інваліди на підприємство не направлялись в зв`язку з тим, що особи з інвалідністю, які були зареєстровані в Бердянському РЦЗ як безробітні, проживали в інших населених пунктах.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, що відповідачем було виконано всі вимоги, передбачені чинним законодавством України щодо організації та створення робочих місць для осіб з інвалідністю, що є підставою для відмови у задоволенні позову, гуртуються на повно встановлених обставинах у справі та відповідають нормам матеріального права.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстави для скасування оскарженого рішення відсутні.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 р. в адміністративній справі №280/3848/19 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 18 лютого 2020 р. і касаційному оскарженню не підлягає відповідно до пункту 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя А.В. Шлай

суддя О.О. Круговий

суддя Т.С. Прокопчук