Справа № 453/180/16-а
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2020-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 рокуЛьвівСправа № 453/180/16-а пров. № А/857/11/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області та голови Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області ОСОБА_1 на постанову Сколівського районного суду Львівської області від 05 вересня 2016 року (головуючого судді Ясінського Ю.Є. ухвалене у відкритому судовому засіданні в м. Сколе о 16 год. 02 хв. повний текст рішення складено 09.09.2016) у справі №453/180/16-а за позовом ОСОБА_2 до Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області, голови Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області Кожана Ярослава Івановича про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 12.02.2016 звернувся в суд з позовом до Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області, голови Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області Кожана Ярослава Івановича в якому просить з урахування уточнення визнати протиправними дії та бездіяльність Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області та голови Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області Кожана Ярослава Івановича щодо ненадання інформації на запит ОСОБА_2 від 09 грудня 2015 року та надання неповної інформації на запит ОСОБА_2 від 21 січня 2016 року, стягнути із місцевого бюджету Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області на користь позивача понесених ним судових витрат в якості судового збору в розмірі 551 грн. 21 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 16250 грн. 00 коп.

Постановою Сколівського районного суду Львівської області від 05 вересня 2016 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії та бездіяльність голови Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області Кожана Ярослава Івановича щодо ненадання інформації на запит ОСОБА_2 від 09 грудня 2015 року та ненадання повної інформації на запит ОСОБА_2 від 21 січня 2016 рокує. Стягнуто із місцевого бюджету Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області на користь ОСОБА_2 судового судового збору в розмірі 551 грн. 21 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 15750 грн. 00 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Гребенівська сільська рада Сколівського району Львівської області та голова Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області ОСОБА_1 подали апеляційні скарги, які обґрунтовують тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просять скасувати постанову та прийняти нову, якою в задоволенні позову повністю.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.02.2017 апеляційні скарги Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області та голови Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Сколівського районного суду Львівської області від 05 вересня 2016 року - без змін.

Постановою Верховного суду від 23 грудня 2019 року касаційну скаргу Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області - задоволено частково. Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.02.2017 скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Восьмий апеляційний адміністративний суд ухвалами від 03.01.2020 відкрив апеляційне провадження щодо апеляційний скарг Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області та голови Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області ОСОБА_1 на постанову Сколівського районного суду Львівської області від 05 вересня 2016 року.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 КАС України (в чинній редакції), не перешкоджає судовому розгляду.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України (в чинній редакції) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В порядку статті 230 КАС України (в чинній редакції) секретарем судового засідання забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України (в чинній редакції) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подані скарги не підлягають задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач 21.01.2016 направив запит до Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області в якому просив надати наступну інформацію: 1. «Коли саме (місце, дата, час, кількість) проводилися обов`язкові звіти голови с. Гребенів щодо фінансування господарсько-економічної діяльності?»; 2. «В якій спосіб територіальна громада с. Гребенів повідомлялася про обов`язкові звіти голови територіальної громади»; 3. «Чи виділялися премії службовим особам Гребенівської сільської ради, зокрема голові села Гребенів, секретарю Гребенівської сільської ради та/або іншим особам у період з 05 листопада 2010 року по день подання заяви, якщо так то у відповіді зазначити на яких підставах, за яким принципом та за які особливі заслуги?»; 4. «Надати належним чином завірені копії усієї документації (рішень, розпорядчих актів, проекти, технічної документації, договорів, фінансово-кошторисної документації, накладних та іншої документації, що безпосередньо пов`язана з будівництвом дитячого садочку за адресою с. Гребенів, Сколівський район Львівська область».

25.01.2016 за вих. №02-30/9 Гребенівською сільською радою Сколівського району Львівської області, за підписом сільського голови ОСОБА_1 , надано відповідь наступного змісту: 1. «Звіти голови Гребенівської сільської ради проводились 29.07.2012 року, 15.06.2014 року та 21.05.2015 року»; 2. «Територіальна громада с. Гребенів повідомлялася про звіти голови сільської ради за оголошеннями, які розміщувались у відведених для цього місцях»; 3. «Службовим особам виділялися премії згідно Положення про преміювання працівників Гребенівської сільської ради, яке проводилося у відповідності до п. 3.2 Потсанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року. №268 «Про впорядкування умов праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», Наказу Міністретсва праці України від 02.10.1996 року №77 «про умови праці оплати праці робітників, зайнятих обслуговуванням органів прокуратури, судів та інших органів», за особливий внесок у загальні результати в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менше як 10 відсотків посадових окладів економії фонду оплати праці»; 4. «Щодо завірених копій усієї документації (рішень, розпорядчих актів, технічної документації, договорів, фінансово-кошторисної документації, накладних та іншої документації, що стосується реконструкції дитячого садочка за адресою: с. Гребенів, Сколівський район Львівської області) можуть надати тільки в обмеженій кількості аркушів (не більше 10 шт.), для більш детального ознайомлення з документацією, пропунували підійти зі своїми технічними засобами, попередньо повідомивши працівників сільської ради, узгодивши дату і час, для зацікавлених йому документів. 5. Копії вищевказаних документів, уже надавались депутатам Гребенівської сільської ради: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та в присутності представника руху «Народний Контроль» п. ОСОБА_6 , юриста-консультанта ОСОБА_7 , бухгалтера Гребенівської сільської ради ОСОБА_8 , голови сільської ради ОСОБА_1 ».

18.05.2016 головою Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області було надано доповнення до запиту від 09.12.2015 та від 21.01.2016, що сторонами не заперечувалось.

Крім того, позивачем ОСОБА_2 на ім`я голови Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області 09.12.2015, було скеровано аналогічний запит, відповідь на який позивачу надано не було до 30.03.2016.

Позивач ОСОБА_2 отримавши неповну відповідь на запит від 21.01.2016 та вважаючи її як відмову у надані інформації та не отримавши відповіді на запит від 09.12.2015, просить визнати дії та бездіяльність відповідачів протиправними.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянтів, що викладені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон №2939-VI в редакції чинній час виникнення спірних правовідносин) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (пункт 1 частини 1 статті 13 Закон №2939-VI).

Пунктом 6 частини 1 статті 14 Закону №2939-VI визначено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Згідно частин 1, 5 статті 19 Закону №2939-VI, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Відповідно до вимог частин 1, 4 статті 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Статтею 22 Закону №2939-VI визначено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Частина 5 статті 6 Закону №2939-VI встановлює, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Згідно статті 23 Закону №2939-VI Рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 24 Закону №2939-VI Відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: 1) ненадання відповіді на запит; 2) ненадання інформації на запит; 3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; 4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону; 5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; 6) несвоєчасне надання інформації; 7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; 8) нездійснення реєстрації документів; 9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Стаття 3 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлює, що громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Згідно частин 1-3 статті 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Сільський, селищний, міський голова обирається відповідною територіальною громадою на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування в порядку, визначеному законом, і здійснює свої повноваження на постійній основі. Строк повноважень сільського, селищного, міського голови, обраного на чергових місцевих виборах, визначається Конституцією України. Сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях.

У відповідності до підпунктів 1, 18 частини 4 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова: забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади. Забезпечує на відповідній території додержання законодавства щодо розгляду звернень громадян та їх об`єднань.

Судом встановлено, що позивачем подано запити на отримання публічної інформації від 09.12.2015 та 21.01.2016 до Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області в якому просив надати інформацію.

25.01.2016 за вих. №02-30/9 Гребенівською сільською радою Сколівського району Львівської області, за підписом сільського голови ОСОБА_1 , надано відповідь на запит від 21.01.2016 яке є неповною, що в силу статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», слід вважати як відмову у наданні інформації, а на запит від 09.12.2015 позивачу відповіді у встановлений законодавством строк не надано.

Частиною 1 статті 71 КАС України (у редакції, яка діяла до 15.12.2017) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 72 КАС України (у редакції, яка діяла до 15.12.2017) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Колегія суддів вважає безпідставним покликання апелянтів, що надання відповіді на запит є обов`язком секретаря сільської ради та порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо не залучення її як третьої особи, оскільки це суперечить вимогам Закону України «Про місцеве самоврядування», так як сільський голова Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області зобов`язаний забезпечувати додержання законодавства щодо розгляду звернень громадян, а тому саме його дії в частині надання неповної інформації на запит від 21.01.2016 та бездіяльність, що полягає у не наданні інформації на запит від 09.12.2015 визнані судом протиправними правомірно, а не Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області, оскільки саме сільський голова організовує роботу сільської ради в межах визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та з дотриманням Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Щодо розподілу судових витрат за надання правової допомоги на користь позивача, судом вірно враховано, що відповідно до частини 1 статті 94 КАС України (у редакції, яка діяла до 15.12.2017) якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, пункт 1 частини 3 статті 87 КАС України (у редакції, яка діяла до 15.12.2017) віднесено і витрати на правову допомогу.

Частинами 1 і 3 статті 90 КАС України (у редакції, яка діяла до 15.12.2017) передбачено, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Як встановлено статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 №4191-VI (чинному на час виникнення спірних правовідносин), який є спеціальним нормативно-правовим актом, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено у 2016 році мінімальну заробітну плату: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень, а тому розмір компенсації витрат на правову допомогу не повинен перевищувати 551,20 грн. за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

За змістом зазначеної норми, компенсація витрат на правову допомогу в адміністративних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді.

На підтвердження факту надання вказаних видів правової допомоги, обсягу наданих послуг, часу участі особи, яка надавала правову допомогу, у цих заходах, та розміру відшкодування суду повинні бути надані відповідні докази.

22.01.2016 між Адвокатським бюро «Островський та партнери» в особі директора Петришина Андрія Михайловича та Титьонковим Сергієм Васильовичем укладено Договір №115 про надання правової допомоги. Пунктами 2.1.1 - 2.2.22 Договору чітко визначено перелік та обсяг робіт які надають позивачу ОСОБА_2 у зв`язку із укладенням договору.

05.09.2016 складено акт приймання-передачі послуг №114-а до Договору про надання правової допомоги №114 від 22.01.2016, згідно якого загальна вартість виконаних робіт за договором укладеним 22.01.2016 між ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Островський та партнери» в особі директора Петришин А.М. складає 16250 гривень.

Згідно вищезгаданого Акту в ньому зазначено зміст та об`єм послуг (робіт) що були надані ОСОБА_2 адвокатським бюро, в тому числі зазначено дати участі в судових засіданнях, а саме 24.03.2016, 10.05.2016, 01.06.2016, 29.06.2016 із зазначенням вартості за надання послуг.

Однак, як вбачається з матеріалів справи судове засідання 29.06.2016 було відкладено за клопотанням позивача, а тому витрати у розмірі 500 грн. за участь в ньому, стягненню не підлягають та в цій частині судом відмовлено, а позивачем чи його представником не оскаржено.

В матеріалах справи наявна квитанція №0.0.611243657.1 від 05.09.2016 згідно якої ОСОБА_2 перерахував на рахунок адвокатського бюро 14950 гривень та квитанція №0.0.611250487.1 згідно якої ОСОБА_2 перерахував на рахунок адвокатського бюро 1300 гривень - за надання юридичних послуг за договором №115 від 22.01.2016.

Стосовно доводів апелянта щодо відсутності підстав для відшкодування витрат на правову допомогу за послуги, оскільки в договорі про надання правової допомоги не вказано істотних умов договору, зокрема гонорару за надані послуги, перелік є відсутнім, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно підпунктів 4, 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України гарантовано свободу договору, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009, яке відповідно до статті 152-2 Конституції України є обов`язковим, остаточним, зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складання позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Проаналізувавши наведені правові норми, колегія суддів зазначає, що всі зазначені послуги, які вказані в акті приймання-передачі наданих послуг №115-а до Договору про надання правової допомоги №115 від 22 січня 2016 року є виконаними та входять до складу видів правової допомоги, передбачених статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Враховуючи вищевикладене та враховуючи положення зазначених норм, виходячи з фактично витраченого представником позивача часу на участь у судових засіданнях, у зв`язку із укладенням договору №115 про надання правової допомоги від 22.01.2016 адвокатським бюро, позивачу ОСОБА_2 було надано юридичні послуги, факт надання яких підтверджується актом приймання-передачі послуг №115-а до Договору про надання правової допомоги №115 від 22.01.2016, підписуючи даний акт сторони підтвердили, що ніяких претензій стосовно виконання вказаних у ньому послуг (робіт), сторони одна до одної не мають, гонорар адвокатського бюро згідно пункту 4.2. договору погоджено за взаємною згодою сторін, такий не перевищує встановленого законом граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу, тому з Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 15 750 гривень витрати на правову допомогу.

Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановою Верховного Суду від 14 травня 2018 року по справі №820/4283/17, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України (в чинній редакції) суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржників.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла до висновку, що апелянтами не подано обґрунтованих доводів на спростування зазначеного судом, а тому мотивація, яка наведена у апеляційних скаргах, не дає адміністративному суду апеляційної інстанції підстави для постановлення висновків, які спростовують правову позицію суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

Відповідно до частин 1, 2 статті 12 КАС України (в чинній редакції) адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно частини 4 статті 12 КАС України (в чинній редакції) виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Також згідно частинами 1, 2, 4 статті 257 КАС України (в чинній редакції) за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України (в чинній редакції), не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Колегія суддів вважає, що дана справа відносить до справа незначної складності, що відповідає нормам статті 12 КАС України (в чинній редакції), пункту 10 Розділу VII перехідних положень КАС України (в чинній редакції) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, а тому проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет спору, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Відповідно до статті 316 КАС України (в чинній редакції), суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України (в чинній редакції) у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області та голови Гребенівської сільської ради Сколівського району Львівської області ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Сколівського районного суду Львівської області від 05 вересня 2016 року у справі №453/180/16-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 24.02.2020