Справа № 520/3618/19
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2020-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Котеньов О.Г.

13 лютого 2020 р.Справа № 520/3618/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.,

суддів - Рєзнікової С.С. , Калитки О. М. ,

за участю секретаря судового засідання Білюк Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и л а:

10.04.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким, з урахуванням заяви про усунення недоліків та ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2019 про відмову у відкритті провадження в частині позовних вимог та уточненої позовної заяви, просить:

- стягнути з відповідача Головного управління ДФС у Харківській області (правонаступником якого є Головне управління ДПС у Харківській області, далі ГУ ДПС у харківській області, контролюючий орган) на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку в порядку ст. 117 КЗпП України за весь проміжок часу затримки по день фактичного розрахунку, з урахуванням індексації та несвоєчасної виплати (в частині компенсації за невикористану відпустку з 1998 по 2003 рік);

- стягнути з ГУ ДПС у Харківській області на його користь різницю в заробітній платі за час роботи за період з 18.06.2005 року по 10.02.2005 року на нижчій посаді;

- стягнути з ГУ ДПС у Харківській області нанесену його неправомірними діями, які мають всі ознаки кримінальних правопорушень, моральну шкоду, розмір якої буди визначено позивачем у ході судового розгляду, з урахуванням суми заборгованості ГУ ДПС у Харківській області перед ним.

Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.05.2003 року, яким на його користь стягнуті певні суми, до теперішнього часу не виконано, виплата сум, встановлених судовим рішенням відповідно до закону та рішення суду не проведено.

Позивач зазначає, що його призначено на посаду старшого оперуповноваженого відділу по скороченню податкової заборгованості ГВПМ СДПІ м. Харкова всупереч вказаного рішення суду. Також, при звільненні його вдруге не були виплачені грошові кошти, в тому числі компенсація за невикористану відпустку та різниця в заробітній платі за час його роботи з 10.06.2003 року по 10.02.2005 року на нижче оплачуваній посаді.

Заперечуючи проти вимог позивача, у відзиві на адміністративний позову ГУ ДПС у Харківській області вказує, що рішення Дзержинського районного суду від 20.05.2003 року виконано шляхом видання наказу ДПА у Харківській області від 17.06.2003 року № 338-о, відповідно до якого наказ ДПА у Харківській області від 08.04.1999 року № 146-о про звільнення з податкової міліції ОСОБА_1 скасовано, а позивач, відповідно до власноручно написаної заяви, призначений на посаду старшого оперуповноваженого відділу оперативних заходів по скороченню податкового боргу ГВПМ СДПІ м. Харкова по роботі з ВВП з 18.06.2003 року.

Відповідач зазначає, що судове рішення в частині стягнення з ДПА у Харківській області на користь ОСОБА_1 суми 32.120,50 грн. виконано, що підтверджується відомостями з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів ОСОБА_1 від 05.05.2018 року № 84874 за період з 01.01.2003 року по 31.12.2005 року.

Також, відповідач вказує, що 30.11.2004 року відповідно до наказу ДПА у Харківській області від 26.11.2004 року № 683-о майор податкової міліції ОСОБА_1 звільнений з виплатою грошової допомоги та компенсації за невикористану відпустку, відповідно до поданого позивачу рапортом від 26.11.2004 року.

Заперечуючи проти вимог позивача, у відзиві на адміністративний позов відповідач Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби в особі Харківського управління Офісу великих платників податків ДФС (далі ОВПП ДФС) зазначає, що по ОСОБА_1 протягом червня 2003 року - лютого 2005 року наказ «Ф» про встановлення надбавки за роботу в умовах режимних обмежень не видавався, а тому відповідних виплат не проводилося.

У запереченнях на відзив позивач вказує, що твердження, викладені у відзиві на позовну заяву, є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності.

У запереченнях на відповідь на відзив ГУ ДПС у Харківській області зазначає, що позивач звертався до ГУ ДФС із заявою «Про виконання рішення суду», в якій на аркуші 4 зазначає про те, що кошти йому були виплачені тільки через 30 місяців після рішення суду - 22.12.2005 року, що відповідає і даним, вказаних у відомостях - 4 квартал 2005 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.09.2019 року (рішення у повному обсязі виготовлено 27.09.2019 року) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Висновок суду вмотивований тим, що призначення позивача на виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.05.2003 року на посаду старшого оперуповноваженого відділу оперативних заходів по скороченню податкового боргу ГАПМ СДПІ м. Харкова по роботі з ВПП є правомірним, відтак, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 різницю в заробітній платі за час його роботи за період з 18.06.2003 року по 10.02.2005 року на нижчій посаді, суд визнав необґрунтованими.

Оскільки судове рішення в частині стягнення з ДПА у Харківській області на користь ОСОБА_1 32.120,5 грн виконано, суд визначився про необґрунтованість позовних вимог стосовно стягнення з відповідача на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку в порядку ст. 117 КЗпП України за весь проміжок часу затримки по день фактичного розрахунку з урахуванням індексації та несвоєчасної виплати (в частині компенсації за невикористану відпустку з 1998 по 2003 рік).

З урахуванням висновку про відмову у задоволенні позову, суд відмовив позивачу у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.09.2019 року, та ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог його адміністративного позову.

Аргументуючи вимоги апеляційної скарги, позивач фактично посилається на доводи, наведені ним у заявах по суті в суді першої інстанції.

Відзиви на апеляційну скаргу відповідачів ґрунтуються на позиціях, викладених контролюючими органами у відзиві на позов ОСОБА_1 .

За приписами статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення відповідно до положень ст. 317 КАС України слід частково змінити з підстав його прийняття, з огляду на наступне.

Судом установлено, що наказом голови Державної податкової адміністрації у Харківській області від 08.04.1999 року № 146-0 майора податкової міліції ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу податкової міліції ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова з 07.04.1999 року, з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 01.01.1999 року (т. 1, а.с. 12).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.05.2003 року по справі № 2-1687 2003 рік означений наказ визнаний незаконним та ОСОБА_1 поновлений на посаді. З Державної податкової адміністрації у Харківській області стягнуто на користь ОСОБА_1 : 26.844,50 грн грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, 5000 грн у відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати по справі (т. 1, а.с. 13-16).

Судовим рішенням встановлено, що відповідно до довідки начальника ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова від 15.04.3003 року № 76/05-074 середньомісячний заробіток ОСОБА_1 складає 536,89 грн.

Наказом голови Державної податкової адміністрації від 17.06.2003 року № 338-о майора податкової міліції ОСОБА_1 з 18.06.2003 року призначено на посаду старшого оперуповноваженого відділу оперативних заходів по скороченню податкового боргу ГВПМ СДПІ м. Харкова по роботі з великими платниками податків, встановивши йому посадовий оклад 200 грн. Підстава: рішення Дзержинського місцевого суду м. Харкова від 20.05.2003 року, заява ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 20).

Наказом голови Державної податкової адміністрації від 25.11.2004 року № 683-о майора податкової міліції ОСОБА_1 з 30.11.2014 року звільнено з посади старшого оперуповноваженого відділу оперативних заходів по скороченню податкового боргу ГВПМ СДПІ м. Харкова по роботі з великими платниками податків, у відставку, з виплатою, зокрема, компенсації за невикористану відпустку з 01.01.204 року (т. 1, а.с. 21).

Наказом голови Державної податкової адміністрації від 01.02.2005 року № 53-о наказ ДПА у Харківській області від 26.11.2004 № 683-о було змінено, - виправлена дата звільнення з 30.11.2004 року на 01.02.2005 року.

Погоджуючись із загальним висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР (далі Положення № 114 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), що визначає порядок проходження служби, а також права і обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, до яких належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ та яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Згідно з п.п. г) п. 1 ч. 42 Положення № 114 переміщення по службі осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу провадиться на нижчі посади - за підставами, передбаченими пунктом 45 цього Положення.

Переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу з вищих посад на нижчі провадиться за особистим проханням (п.п. в) п. 1 ч. 45 Положення № 114).

Відповідно до п.п. в) п. 4 ч. 45 Положення № 114 у наказах по особовому складу про переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу на нижчі посади зазначаються підстави переміщення, передбачені цим пунктом.

Як установлено судовим розглядом, 02.06.2003 року позивачем на ім`я В.о. голови ДПА в Харківській області, у зв`язку із прийняттям Дзержинським районним судом м. Харкова судового рішення від 20.05.2003 року по справі № 2-1687 подано заяву, в якій він просив поновити його на службі в податковій міліції ДПА в Харківській області та призначити на посаді старшого оперуповноваженого відділу оперативних заходів по скороченню податкового боргу ГАПМ СДПІ м. Харкова по роботі з ВПП.

Тобто, позивачем подано особисте прохання на призначення на іншу посаду, ніж на ту, що визначена означеним судовим рішенням.

Колегія суддів зауважує, що підставами для видання наказу ДПА у Харківській області від 17.06.2003 року № 338-о, відповідно до якого скасований наказ ДПА у Харківській області від 08.04.1999 року № 146-о про звільнення ОСОБА_1 з податкової міліції, та позивач призначений на посаду старшого оперуповноваженого відділу оперативних заходів по скороченню податкового боргу ГАПМ СДПІ м. Харкова по роботі з ВПП з 18.06.2003 року слугувало рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.05.2003 року по справі № 2-1687, а також особиста заява ОСОБА_1 .

За наведених обставин, погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів, вважає, що призначення позивача на виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.05.2003 року на посаді старшого оперуповноваженого відділу оперативних заходів по скороченню податкового боргу ГАПМ СДПІ м. Харкова по роботі з ВПП є правомірним. Відтак, і позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача на його користь різницю в заробітній платі за час роботи за період з 18.06.2003 року по 10.02.2005 року на нижчій посаді, є необґрунтованими.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про наявність його особистої заяви про залишення без розгляду заяви про призначення на посаді старшого оперуповноваженого відділу оперативних заходів по скороченню податкового боргу ГАПМ СДПІ м. Харкова по роботі з ВПП, а також заяви про призначення на посаду старшого оперуповноваженого відділу оперативних заходів по скороченню податкового боргу ГАПМ СДПІ м. Харкова по роботі з ВПП на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова з 02.05.2003 року, оскільки наведене позивачем спростовується матеріалами справи. Доказів зворотного судам першої та апеляційної інстанції позивачем не надано.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

За змістом ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів зазначає, що за правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постанові від 18.11.2019 року у справі № 0940/1532/18, - стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Зазначена правова позиція узгоджується із судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 КАС України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Отже, оскільки предметом спору, в цій частині вимог позивача ОСОБА_1 , є стягнення з відповідача середнього заробітку в порядку, встановленому ст. 117 КЗпП України, за несвоєчасну виплату суми його середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розмір якої встановлений судовим рішення, в задоволені означених вимог позивачу судом обґрунтовано відмовлено.

Стосовно вимоги позивача щодо стягнення на його користь компенсації за невикористану відпустку в порядку ст. 117 КЗпП України за весь проміжок часу затримки по день фактичного розрахунку з урахуванням індексації та несвоєчасної виплати (в частині компенсації за невикористану відпустку з 1998 по 2003 рік), колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці».

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином, для правильного вирішення спору суду необхідно встановити дату/дати з якої/яких розпочався відлік строку для звернення до суду з позовом про захист своїх порушених прав, свобод чи інтересів.

Заперечуючи вимоги позивача ОСОБА_1 , в цій їх частині, відповідач ГУ ДПС у Харківській області стверджує про те, що за даними бухгалтерського обліку ГУ ДПС в Харківській області заборгованість перед ОСОБА_1 за невикористані відпустки відсутня.

Відповідач зазначає, що відповідно до наказу ДПА у Харківській області від 08.04.1999 року № 146-о згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України ОСОБА_1 був звільнений в запас Збройних Сил на підставі п. «Д» ст.64 (через службову невідповідність) з 07.04.1999 року з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 01.01.1999 року.

На підставі цього наказу Державною податковою інспекцією у Дзержинському районі м. Харкова було нараховано та виплачено ОСОБА_1 компенсацію за 7 днів невикористаної відпустки в сумі 108,56 грн, що підтверджується розрахунковим листком за квітень 1999 року.

Відповідно до зазначеного розрахункового листка ОСОБА_1 було нараховано та виплачено за квітень 1999 заробітну плату на загальну суму 520,60 грн, в яку входить компенсація за 7 днів невикористаної відпустки в сумі 108,56 грн.

Наказом ДПА у Харківській області від 25.11.2004 року № 683-о згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України ОСОБА_1 був звільнений у відставку на підставі п. «А» ст.65 (за віком) з 30.11.2004 року, з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 01.01.2004 року.

Наказом ДПА у Харківській області від 01.02.2005 року № 53-о наказ ДПА у Харківській області від 25.11.2004 року № 683-о було змінено на підставі заяви ОСОБА_1 від 01.02.2005 року, а саме: змінено дату його звільнення з 30.11.2004 року на 10.02.2005 року на підставі заяви ОСОБА_1 та свідоцтва про хворобу ВЛК УМВСУ в Харківській області від 11.01.2005 року № 4.

Наказом ДПА у Харківській області від 06.02.2006 року № 52-о «Про внесення доповнень до наказу ДПА у Харківській області» наказ ДПА у Харківській області № 53-о від 01.02.2005 року в частині звільнення з податкової міліції ОСОБА_1 доповнено абзацом наступного змісту:

з виплатою компенсації за невикористані відпустки:

за 1998 рік - 13 діб;

за 1999 рік - 33 доби;

за 2000 рік - 45 діб;

за 2001 рік - 45 діб;

за 2002 рік - 45 діб.

Після поновлення на службі в податковій міліції і до звільнення зі служби (з 18.06.2003 року по 10.02.2005 року) позивач ОСОБА_1 обіймав посаду старшого оперуповноваженого відділу оперативних заходів по скороченню податкового боргу ГВПМ СДПІ м. Харкова по роботі з ВПП (правонаступник - ОВПП ДФС).

Тобто, підтвердження щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані відпустки у відповідності до наказів ДПА у Харківській області: від 25.11.2004 року № 683-о та від 06.02.2006 року № 52-о може надати тільки ОВПП ДФС.

Відповідач також зазначає, що відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року № 578/5 «Про затвердження Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.04.2012 року за N 571/20884, термін зберігання наказів про надання щорічних оплачуваних відпусток складає 5 років. Тому надати копії наказів про надання відпусток за періоди 2003-2004 роки не надається за можливе у зв`язку з їх знищенням.

Разом з тим, як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і в засіданнях суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 категорично стверджує, що суми компенсації за невикористані відпустки за 1998-2003 роки ним не отримувалися.

При цьому, відповідач ОВПП ДФС заперечує наявність у нього архівних документів щодо нарахування та виплати грошового забезпечення (усіх його складових) позивачу ОСОБА_1 за спірний період.

При цьому, надані відповідачем ГУ ДПС у Харківській області судам докази на підтвердження своїх тверджень про виплату на користь позивача сум означених компенсацій (розрахункові листи, тощо), колегія суддів оцінює критично, так як зміст зазначених документів безспірно не засвідчує факт виплати позивачу вказаних сум.

Отже, в судовому порядку такий юридичний факт, як факт виплати відповідачами позивачу ОСОБА_1 сум грошової компенсації за невикористані відпустки за період часу з 1998-2003 рік, не встановлений. Відповідно позивачем не визначена дата з якої/яких розпочався відлік строку для звернення до суду з позовом про захист своїх порушених прав, свобод чи інтересів, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення вимог позивача в цій частині.

Оскільки вказані обставини залишені судом першої інстанції поза увагою та цим обставинам не надана належна правова оцінка, колегія суддів, керуючись п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, приймає рішення про часткову зміну судового рішення з підстав його прийняття.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має прав скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповнення або зміні його мотивувальної частини (ч. 4 ст. 317 КАС України).

Крім наведеного, з урахуванням висновку суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , колегія суддів не вбачає підстав для задоволення його вимог про стягнення моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги та заперечення учасників справи на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року частково змінити з підстав його прийняття.

Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі тридцяти днів, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) С.С. Рєзнікова О.М. Калитка
Постанова у повному обсязі складена і підписана 20 лютого 2020 року.