Справа № 826/9349/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2020 року м. Київ № 826/9349/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністра оборони України

про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністра оборони України та просить зобов`язати відповідача вчинити необхідні для прийняття рішення дії та надати документи встановленого державного зразка ОСОБА_1 , а саме:

- включити старшого сержанта ОСОБА_1 до сил та засобів, що залучаються до безпосередньої участі в АТО в термін з 24 лютого по 09 березня 1216 року та надати витяг з наказу про таке залучення;

- надати витяг про прибуття до відповідного сектору зони АТО у 2016 році;

- надати витяг про вибуття з відповідного сектору зони АТО у 2016 року;

- надати довідку командира в/ч НОМЕР_1 про безпосередню участь в АТО у 2016 році.

Як зазначає позивач, починаючи з 19 квітня 2011 року він проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 . На виконання наказу про вибуття № 36 від 23 лютого 2016 року, виданого командиром в/ч НОМЕР_2 , з 24 лютого по 09 березня 2016 року (15 діб) позивач знаходився у відрядженні в с. Новгородське, Донецької області (зона АТО). Згідно наказу командира в/ч НОМЕР_2 від 10 березня 2016 року № 46 старший сержант ОСОБА_1 прибув з відрядження з с. Новгородське, Донецької області.

Надалі 08 лютого 2017 року позивач з метою оформлення документів, що підтверджують його участь в АТО, звернувся до Командування Сухопутних військ Збройних Сил України із заявою про видачу копій наказів про прибуття та про вибуття з відповідного сектору АТО, завірених належним чином, проте отримав відповідь, що видання таких наказів не входить до повноважень Командування Сухопутних військ Збройних Сил України.

З усних телефонних розмов з службовцями п/п НОМЕР_3 позивач дізнався, що будь-які дані щодо його перебування в зоні АТО відсутні, у зв`язку з чим звернувся до Міністра оборони України з проханням про особистий прийом.

Прийом було здійснено першим заступником Міністра оборони України 20 липня 2017 року та надано доручення про перевірку обставин перебування ОСОБА_1 в зоні АТО та документальної фіксації.

Позивач 15 листопада 2017 року повторно звернувся до Міністра оборони України з проханням про особистий прийом, який відбувся у грудні 2017 року та в результаті якого позивачу надано відповідь від 03 січня 2018 року про відсутність у комісії Командування Сухопутних військ Збройних Сил України документів, які б підтверджували обставини перебування ОСОБА_1 в районі проведення АТО.

Посилаючись на такі обставини, та вважаючи, що відповідач має забезпечити надання вказаних вище документів, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Аблова Є.В. від 26 червня 2018 року відкрито провадження у справі, визначено провадити розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Від відповідача через канцелярію суду 19 липня 2018 року надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачаються заперечення проти позовних вимог, з посиланням на те, що у розпорядженні Міністра оборони України відсутні документи, про видачу яких просить позивач, вони видаються та зберігаються іншими органами, зокрема, Антитерористичним центром при Службі безпеки України та військовою частиною польова пошта НОМЕР_3 , які відповідач просить залучити до участі у справі як належних відповідачів замість Міністра оборони України.

Позивачем у свою чергу 25 липня 2018 року подано відповідь на відзив відповідача.

Розпорядженням керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2019 року призначено повторний автоматизований розподіл справи, за результатами якого для розгляду справи визначено суддю Келеберду В.І.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2019 року справу прийнято мною у своє провадження.

Розглядаючи клопотання відповідача про заміну відповідача у справі на належних, зокрема, на Антитерористичний центр при Службі безпеки України та військову частину польова пошта НОМЕР_3 , суд звертає увагу, що у запереченнях на подане клопотання позивач наполягає на тому, що звернувся з позовом саме до Міністра оборони України, якого вважає відповідальним за організацію та вчинення дій, необхідних для видачі йому певних документів, а стосовно інших органів стверджує, що не мав та не має з ними прямих правовідносин.

Відповідно частини четвертої статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача.

Отже, залучення осіб відповідачами у разі незгоди позивача на заміну відповідача іншою особою, є правом, а не обов`язком суду, тому, виходячи з позиції позивача та його наполягань на тому, що саме Міністр оборони України має відповідати за його адміністративним позовом, суд не вбачає необхідності у залученні до участі у справі другими відповідачами - Антитерористичного центру при Службі безпеки України та військової частини польова пошта НОМЕР_3 .

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23 лютого 2016 року №36 визначено старшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , головного сержанта 2 взводу автомобільної роти військової частини НОМЕР_1 , з 24 лютого 2016 року виключити з продовольчого забезпечення з виплатою грошової компенсації, як такого, що вибув у відрядження до с. Новгородське Донецької області (зона АТО) терміном на 15 діб по 09 березня 2016 року для виконання бойових та службових завдань (а.с.6).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10 березня 2016 року №46 визначено вважати таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків старшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , головного сержанта 2 взводу автомобільної роти військової частини НОМЕР_1 з відрядження з с. Новгородського Донецької області (зона АТО) з 09 березня 2016 року. З 11 березня зараховано ОСОБА_1 на продовольче забезпечення з виплатою грошової компенсації за період з 24 лютого 2016 року по 10 березня 2016 року (а.с.7).

Із наявної у справі заяви позивача від 11 січня 2017 року, адресованої Командуванню Сухопутних військ Збройних Сил України, вбачається прохання про надання документів встановленого зразка, що підтверджують факт перебування у зоні проведення АТО, а саме: витягу з наказу про прибуття, витягу з наказу про вибуття з відповідного сектору, завірені печатками.

У відповіді від 08 лютого 2017 року за підписом т.в.о. начальника управління персоналу штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України зазначено, що прийняття рішення з виданням відповідного наказу про залучення військовослужбовця до складу сил та засобів, які беруть участь у антитерористичній операції, не входить до повноважень штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України. Підставою для направлення окремого особового складу для безпосередньої участі в АТО є накази, директиви, розпорядження, рішення відповідного керівника органу військового управління, письмові вказівки керівництва АТЦ при СБУ, інші розпорядчі (первинні) документи, які визначають завдання, пов`язані з антитерористичною діяльністю.

Окрім того у відповіді зазначено, що у посвідченні про відрядження, виданому позивачу, та у витязі з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23 лютого 2016 року №36 щодо направлення у службове відрядження відсутні підстави для направлення ОСОБА_1 для безпосередньої участі в АТО на території Донецької та Луганської областей, визначені Порядком залучення особового складу до участі в АТО на території Донецької та Луганської областей та його обліку, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України керівника антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей від 18 грудня 2014 року №132сг.

В матеріалах справи містяться також копії звернень позивача до командира Військової частини НОМЕР_1 та командира в/ч п/п НОМЕР_3 про надання документів, які підтверджують факт його перебування в зоні АТО з 14 лютого по 09 березня 2016 року.

Також позивач звертався з письмовою заявою від 30 травня 2017 року до Міністра оборони України Полторака С.Т. з проханням вирішити питання щодо отримання підтверджуючих документів встановленого зразка про перебування ОСОБА_1 в с. Новгородське Донецької області (зона АТО).

У відповідь позивач отримав лист від 22 червня 2017 року, у якому зазначено, що документами встановленого зразка, які підтверджують факт перебування (відрядження для виконання бойових та службових завдань) в с. Новгородське Донецької області (зона АТО) є надані позивачем скановані копії документів (аналогічні копії документів надані позивачем й до адміністративного позову). При цьому порядок залучення військовослужбовців до складу сил та засобів, що беруть безпосередню участь в АТО, вже доведений позивачу листом від 08 лютого 2017 року.

З витягу з протоколу від 20 липня 2017 року особистого прийому громадян першим заступником Міністра оборони України вбачається, що ОСОБА_1 був прийнятий з питання надання підтверджуючих документів щодо його перебування в районі проведення АТО у 2016 році. По суті питання позивачу надані роз`яснення щодо Порядку надання таких документів та прийнято рішення здійснити перевірку наявності наказів щодо відрядження ОСОБА_1 до району проведення АТО з обов`язковою перевіркою посвідчення про відрядження.

Позивач листом від 15 листопада 2017 року повторно звернувся до Міністра оборони України, у якому поставив ряд запитань та висловив прохання прийняти його на особистому прийомі з порушених питань.

Листом від 03 січня 2018 року позивача повідомлено, що документи щодо перебування ОСОБА_1 в районі проведення АТО до комісії Командування Сухопутних військ Збройних Сил України з розгляду питань щодо надання статусу учасника бойових дій не надходили.

Не отримавши документів, про які просив позивач у своїх зверненнях для підтвердження обставин перебування в зоні АТО в період з 24 лютого по 09 березня 2016 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Оцінюючи правовідносини, що склалися між сторонами, суд виходить з того, що Міністерство оборони України відповідно до Положення, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 26 листопада 2014 року №671, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

Водночас, відповідно до пункту 1 Положення про Антитерористичний центр та його координаційні групи при регіональних органах Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 14 квітня 1999 року №379/99, Антитерористичний центр є постійно діючим органом при Службі безпеки України, який здійснює координацію діяльності суб`єктів боротьби з тероризмом у запобіганні терористичним актам щодо державних діячів, критичних об`єктів життєзабезпечення населення, об`єктів підвищеної небезпеки, актам, що загрожують життю і здоров`ю значної кількості людей, та їх припиненні.

Одним із завдань Центру є організація і проведення антитерористичних операцій та координація діяльності суб`єктів боротьби з тероризмом.

Отже, Антитерористичний центр підпорядковується Службі безпеки України, а не Міністерству оборони України.

Як стверджує відповідач, прийняття рішень з виданням відповідних наказів про залучення осіб, зокрема й ОСОБА_1 , до складу сил та засобів, які беруть участь в АТО, входить до складу повноважень саме Антитерористичного центру при Службі безпеки України.

Окрім того, відповідно до Порядку залучення особового складу до участі в АТО на території Донецької та Луганської областей та його обліку, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України керівника антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей від 18 грудня 2014 року №132сг підставою для направлення окремого особового складу для безпосередньої участі в АТО є накази, директиви, розпорядження, рішення відповідного керівника органу військового управління, письмові вказівки керівництва при СБУ, інші розпорядчі (первинні) документи, які визначають завдання, пов`язані з антитерористичною діяльністю.

З відзиву відповідача вбачається, що відповідно до розпорядження т.в.о. начальника штабу першого заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України полковника Островершка С.В. виділено службовий автомобіль з водієм ОСОБА_1 для виїзду 24 лютого 2016 року за маршрутом: м. Київ с. Новгородське Донецької області до військової частини польова пошта НОМЕР_3 ОТУ «Донецьк».

Позивач, як зазначалося судом вище, проходить військову службу у Збройних Силах України, зокрема у військовій частині НОМЕР_1 . При цьому, у Збройних Силах України у 2016 році особовий склад, який залучався сил та засобів для безпосередньої участі в АТО відряджався за письмовим наказом Генерального штабу Збройних Сил України із поіменним переліком військовослужбовців ЗСУ. Такий наказ доводився до відома військових частин, у яких проходив службу визначений у ньому особовий склад, та до Антитерористичного центру при СБУ, на підставі чого керівником Антитерористичного центру видавався наказ про включення прибулих військовослужбовців до складу сил та засобів, які залучаються до безпосередньої участі в антитерористичній операції.

Отже, як встановлено судом, у 2016 році органом, уповноваженим на видання наказу про включення військовослужбовців до складу сил та засобів, які залучаються до безпосередньої участі в антитерористичній операції був Антитерористичний центр при Службі безпеки України, а не Міністерство оборони України, як вважає позивач.

Також, суд зазначає, що форма довідки про безпосередню участю в АТО визначена додатком 1 Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №413 (далі Порядок №413).

Така довідка є одним з обов`язкових документів, які подаються для надання особі статусу учасника бойових дій. У довідці обов`язково зазначаються підстави залучення особи до участі в АТО (у 2016 році відповідний наказ керівника Антитерористичного центру при СБУ (АТЦ при СБУ) про включення та виключення військовослужбовців до (із) складу сил та засобів, які залучаються до безпосередньої участі в антитерористичній операції).

Пунктом 4 Порядку №413 визначено, що підставою для надання особам статусу учасника бойових дій є такі документи: витяги з наказів керівника АТЦ при СБУ або особи, яка його заміщує. Першого заступника чи заступника керівника АТЦ при СБУ про залучення до проведення АТО, витяги з наказів керівника оперативного штабу управління АТО чи його заступників або керівників секторів (командирів оперативно-тактичних угруповань) про підпорядкування керівнику оперативного штабу з управління АТО в районах її проведення та про прибуття (вибуття) до (з) районів проведення АТО, документи про направлення у відрядження до районів проведення АТО або інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань АТО в районах її проведення.

Тобто, довідка про безпосередню участь в АТО видається військовослужбовцям у разі наявності документів про безпосереднє залучення їх до виконання завдань АТО в районах її проведення та містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконання завдань АТО в районах її проведення.

Як стверджує відповідач, у розпорядженні Міністерства оборони України відсутні докази безпосереднього прийняття участі позивачем у виконанні завдань АТО чи забезпечення її проведення, при цьому відповідач звертає увагу суду на те, що зміст наявних документів про відрядження (посвідчення про відрядження) позивача вказує на виконання бойових та службових завдань, а не виконання завдань із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України шляхом безпосередньої участі в АТО, забезпеченні її проведення. Сам факт перебування позивача у відрядженні на території АТО з метою виконання бойових та службових завдань з виключенням продовольчого забезпечення, з виплатою грошової компенсації, на думку відповідача, не свідчить про безпосередню участь останнього у бойових діях у зоні АТО, а лише підтверджують обставини перебування в цій зоні.

З наведеного суд приходить до того висновку, що позивач просить суд зобов`язати Міністра оборони України вчинити дії з видачі документів, які відсутні у розпорядженні Міністерства оборони України, при цьому про обсяг потрібних позивачу документів та органи, у розпорядженні яких такі документи наявні, ОСОБА_1 неодноразово роз`яснювалося у відповідях на його звернення.

Згідно з частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з наведеного в сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пунктів 1 та 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а окрім того, з урахуванням положень частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 17, 69-71, 94, 160-165, 167, 254, 257-263, Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністра оборони України про зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Відповідно до частини першої статті 293 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_4 .

Відповідач: Міністр оборони України, адреса: 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6.

Суддя В.І. Келеберда