Справа № 640/6050/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року м. Київ № 640/6050/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю

секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового

провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління ДФС у м. Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:

08.04.2019 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (надалі - відповідач), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № від 30.01.2019.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідачем прийнято протиправне рішення з порушенням чинного законодавства, що підлягає скасуванню. Зокрема, позивач зазначає, що 10.01.2019 відповідач направив позивачу акт від 21.12.2018 № 4920/26-15-42-02/ НОМЕР_1 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору до бюджету з отриманого доходу у вигляді прийняття в дарунок коштів платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 31.12.2016»; не погоджуючись з актом перевірки від 21.12.2018, позивач направив відповідачу заперечення від 16.01.2019; 31.01.2019 позивач отримав лист відповідача № 7151/І/26-15-42-02-27 від 25.01.2019, в якому повідомляється, що ГУ ДФС у м. Києві висновки акту документальної позапланової невиїзної перевірки від 21.12.2018 залишає без змін, а заперечення без задоволення; 05.02.2019 позивач отримав оскаржуване податкове повідомлення-рішення; позивач намагався врегулювати спір в досудовому порядку, проте, скарга була залишена без задоволення; у акті перевірки інспектором Дульдієром Ігорем Васильовичем зазначено, що на підставі інформації, наданої у звіті ф. 1-ДФ за 2016 рік приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу головного територіального управління юстиції в м. Києві Дурбієм Андрієм Володимировичем позивач отримав дохід у вигляді дарування грошових коштів на депозитному рахунку; проте, в акті не було зазначено про докази, що підтверджують факт отримання позивачем доходу у вигляді успадкованого чи подарованого майна, а лише зазначено про обов`язок сплачувати ПДФО та військовий збір; згідно п. 2.5 акту під час перевірки відповідачем було використано договір дарування грошових коштів на депозитному рахунку від 05.04.2016, зареєстрований в реєстрі приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В.; проте, відповідач не включив до переліку документів, які використовувались під час проведення перевірки, договір про розірвання договору дарування коштів на депозитному рахунку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського територіального округу Дурбієм А.В. за реєстровим № 1759 від 31.08.2017; інформація, що подається нотаріусами у формі 1-ДФ підтверджує дохід, який мав отримати громадянин за укладеним договором, проте інформація у формі 1-ДФ подається виключно за наслідками посвідчення договору дарування, а не фактичного отримання громадянином доходу у вигляді майна або грошових коштів; тому, у разі відсутності доходу у позивача не виникає обов`язок нараховувати та сплачувати військовий збір.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Пащенку К.С.

23.04.2019 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було відкрито провадження в адміністративній справі № 640/6050/19 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

20.05.2019 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, у якому останній зазначає, що відповідно до п. 3 договору дарування від 05.04.2016 та ч. 1 ст. 722 Цивільного кодексу України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття; прийняттям дарунку вважається одержанням обдарованим оригінального примірника договору після його нотаріального посвідчення; відповідно до абз. 2 п. 12 Договору про внесення змін від 06.04.2016 № 500 обдарований з моменту отримання дарунку замінює дарувальника у правовідносинах, які склалися між дарувальником і банком згідно з договором № 225D-642304 банківського вкладу «Осінній оксамит» в доларах США від 30.11.2015, в т.ч. набуття у власність за даним договором дарування грошових коштів в сумі 7 038,46 доларів США; до того ж, договір про розірвання договору дарування укладений в іншому податковому періоді (2017 рік), а тому позивач повинен був подати декларацію про отримані доходи за 2016 рік та задекларувати суму отриманого доходу.

30.05.2019 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній зазначає, що дохід за договором дарування частини вкладу позивач не отримував, а відповідач не надав суду доказів, які підтверджували б отримання доходу позивачем.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору до бюджету з отриманого доходу у вигляді прийняття в дарунок коштів від особи, що не є членом сім`ї першого ступеня споріднення, фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 31.12.2016, за результатами якої складено акт від 21.12.2018 № 4920/26-15-42-02/ НОМЕР_1 .

За висновками Акту перевірки встановлено порушення позивачем:

- вимог п. 179.1 ст. 179 розділу IV Податкового кодексу України, з урахуванням вимог пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України, не подано до податкового органу за місцем реєстрації податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2016 рік;

- пп. «а» п. 176.1 ст. 176, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 Податкового кодексу України - не надано до перевірки Книгу обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу;

- пп. 168.2.1 п. 168.2 ст. 168 Податкового кодексу України, з урахуванням пп. 164.2.10 п. 164.2 ст. 164, пп. 174.2.2 п. 174.2 ст. 174 Податкового кодексу України - не задекларовано дохід у вигляді вартості подарованих грошових коштів у сумі 182 929,61 грн. відповідно занижено та не перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб за 2016 рік в загальній сумі 9 146,48 грн.;

- пп. 1.2, пп. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України - занижено та не перераховано до бюджету військовий збір за 2016 рік в розмірі 2 743,94 грн.

16.01.2019, не погоджуючись з вказаним актом перевірки від 21.12.2018, позивачем було подано до Головного управління ДФС у м. Києві заперечення на акт.

25.01.2019 за вих. № І/26-15-42-02-27 Головне управління ДФС у м. Києві повідомило позивача про залишення висновків акту перевірки від 21.12.2018 № 4920/26-15-42-02/ НОМЕР_1 без змін, а заперечень - без задоволення.

На підставі акта перевірки від 21.12.2018 № 4920/26-15-42-02/ НОМЕР_1 Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення № від 30.01.2019, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір на суму 2 743,94 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у сумі 685,99 грн.

07.02.2019, не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивачем подано до Державної фіскальної служби України скаргу на податкове повідомлення-рішення від 30.01.2019 № (вх. № 346/ДЗН).

26.03.2019 за вих. № І/99-99-11-05-01-25 Державна фіскальна служба України повідомила позивача про залишення його скарги без задоволення.

Позивач не погоджуючись з вказаним податковим повідомлення-рішенням, вважаючи таке рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, а також права та обов`язки платників податків і зборів, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України.

Відповідно до п. 6.2 п. 6 Податкового кодексу України збором (платою, внеском) є обов`язковий платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників зборів, з умовою отримання ними спеціальної вигоди, у тому числі внаслідок вчинення на користь таких осіб державними органами, органами місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами та особами юридично значимих дій.

Відповідно до пп. пп. 1.1, 1.2, 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Відповідно до п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України платниками податку є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Відповідно до пп. «е» пп. 14.1.54 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді спадщини, подарунків, виграшів, призів.

Відповідно до п. 163.1 ст. 163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

За приписами п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Відповідно до пп. 164.2.10 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді вартості успадкованого чи отриманого у дарунок майна у межах, що оподатковується згідно з цим розділом.

Пунктом 174.6 ст. 174 Податкового кодексу України встановлено особливості оподаткування доходу, отриманого платником податку як дарунок (або в результаті укладення договору дарування) від фізичних осіб.

Так, у відповідності до п. 174.6 ст. 174 Податкового кодексу України кошти, майно, майнові чи немайнові права, вартість робіт, послуг, подаровані платнику податку, оподатковуються згідно з правилами, встановленими цим розділом для оподаткування спадщини.

При цьому, відповідно до пп. «ґ» п. 174.1 ст. 174 Податкового кодексу України об`єкти спадщини платника податку поділяються з метою оподаткування на готівку або кошти, що зберігаються на рахунках спадкодавця, відкритих у банківських і небанківських фінансових установах, у тому числі депозитні (ощадні), іпотечні сертифікати, сертифікати фонду операцій з нерухомістю.

Таким чином, кошти, які зберігаються на рахунках, відкритих у банківських і небанківських фінансових установах, віднесено до об`єктів дарування.

Відповідно до пп. 174.2.2 п. 174.2 ст. 174 Податкового кодексу України об`єкти спадщини оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу, вартість будь-якого об`єкта спадщини, що успадковується спадкоємцями, які не є членами сім`ї спадкодавця першого ступеня споріднення.

Відповідно до п. 167.2 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування у випадках, прямо визначених цим розділом.

Відповідно до п. 174.4 ст. 174 Податкового кодексу України нотаріус щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про видачу свідоцтв про право на спадщину та/або посвідчення договорів дарування в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

Як встановлено п. 174.3 ст. 174 Податкового кодексу України, особами, відповідальними за сплату (перерахування) податку до бюджету, є спадкоємці, які отримали спадщину.

Дохід у вигляді вартості успадкованого майна (кошти, майно, майнові чи немайнові права) у межах, що підлягає оподаткуванню, зазначається в річній податковій декларації, крім спадкоємців-нерезидентів, які зобов`язані сплатити податок до нотаріального оформлення об`єктів спадщини, та спадкоємців, які отримали у спадщину об`єкти, що оподатковуються за нульовою ставкою податку на доходи фізичних осіб, а також іншими спадкоємцями - резидентами, які сплатили податок до нотаріального оформлення об`єктів спадщини.

Відповідно до пп. 168.2.1 п. 168.2 ст. 168 Податкового кодексу України платник податку, що отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, та іноземні доходи, зобов`язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року, а також сплатити податок з таких доходів.

Відповідно до пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - до 1 травня року, що настає за звітним, крім випадків, передбачених розділом IV цього Кодексу.

За приписами пп. «в» п. 176.1 ст. 176 Податкового кодексу України платники податку зобов`язані подавати податкову декларацію за встановленою формою у визначені строки у випадках, коли згідно з нормами цього розділу таке подання є обов`язковим.

Зазначена норма кореспондується із нормами п. 179.1 ст. 179 Податкового кодексу України, згідно з якими платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

За приписами п. 179.2 ст. 179 Податкового кодексу України відповідно до цього розділу обов`язок платника податку щодо подання податкової декларації вважається виконаним і податкова декларація не подається, якщо такий платник податку отримував доходи: від податкових агентів, які згідно з цим розділом не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу; виключно від податкових агентів незалежно від виду та розміру нарахованого (виплаченого, наданого) доходу, крім випадків, прямо передбачених цим розділом; від операцій продажу (обміну) майна, дарування, при нотаріальному посвідченні договорів за якими був сплачений податок відповідно до цього розділу; у вигляді об`єктів спадщини, які відповідно до цього розділу оподатковуються за нульовою ставкою податку та/або з яких сплачено податок відповідно до пункту 174.3 статті 174 цього Кодексу; зазначені у пункті 167.2 статті 167 цього Кодексу, крім випадків, коли декларування таких доходів прямо передбачено відповідними нормами цього розділу.

Отже, у будь-якому випадку отримання доходу, крім зазначених вище, подання декларації є обов`язковим.

У своїх процесуальних документах представник позивача зазначає, що фактично дохід позивачем отримано не було, а тому відсутні підстави для сплати ПДФО і військового збору.

Суд акцентує увагу на тому, що такі твердження позивача заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як визначено ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За приписами ч. 1 ст. 718 Цивільного кодексу України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Як встановлено ст. 722 Цивільного кодексу України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Як встановлено судом, 05.04.2016 між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір дарування коштів на депозитному рахунку, що зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В. за № 471. За умовами даного договору ОСОБА_2 подарувала позивачу грошові кошти в сумі 7038,46 доларів США, що є еквівалентною 182 929,61 грн., які знаходяться на депозитному рахунку дарувальника і є 1/13 частиною депозитного вкладу дарувальника та розміщений в банківській установі на підставі договору № 225D-642304 банківського вкладу «Осінній оксамит» в доларах США із щомісячною сплатою процентів від 30.11.2015 року.

Кошти за вказаним депозитним договором були розміщені ОСОБА_2 в ПАТ «КБ «Хрещатик» згідно договору № 225D-642304 банківського вкладу «Осінній оксамит» в доларах США від 30.11.2015 року.

Як вбачається із п. 3 договору дарування грошових коштів від 05.04.2016, одержавши примірник нотаріально посвідченого договору, позивач прийняв дарунок у вигляді грошових коштів в сумі 7 038,46 доларів США (виходячи з офіційного обмінного курсу НБУ на день укладення договору є еквівалентним 182 929,61 грн.) на депозитному рахунку ОСОБА_2 .

За умовами договору про внесення змін до договору дарування грошових коштів на депозитному рахунку, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 06.04.2016 за № 500, позивач змінював ОСОБА_2 у правовідносинах між нею та ПАТ «КБ «Хрещатик», що визначені умовами договору № 225D-642304.

Відповідно до п. 1.1 договору банківського вкладу «Осінній оксамит» в доларах США банк приймає грошові кошти вкладника, в подальшому «вклад», на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_2 , в подальшому «вкладний», що відкривається банком на його ім`я, в сумі 91 500,00 доларів США на термін з 30.11.2015 по 30.12.2016.

Пунктом 3.5 розділу 3 договору визначено, що повернення вкладу або його частини на вимогу вкладника до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, не здійснюються.

Відповідно до підпункту 2.1.4. договору банк зобов`язаний був в останній день терміну розміщення «вкладу» повернути Вкладнику внесену суму та нараховані проценти за дні поточного місяця.

Серед іншого, за вищевказаним договором ОСОБА_2 мала право передати свої повноваження на розпорядження вкладом і процентами по ньому іншій особі на підставі довіреності, оформленої в банку, або в іншому порядку, згідно з чинним законодавством України (пп. 2.4.2 п. 2.4 договору).

Отже, укладання договору дарування від 05.04.2016 1/13 частини банківського депозиту за договором № 225D-642304 банківського вкладу «Осінній оксамит» в доларах США від 30.11.2015 відповідало умовам депозитного договору на момент укладання.

Судом встановлено, що реальної передачі коштів від ОСОБА_2 ОСОБА_1 в дарунок не було, оскільки 05.04.2016 постановою Правління Національного банку України № 234 «Про віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» Національним банком України віднесено ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних.

05.04.2016 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора» № 463, на підставі якого розпочато процедуру виведення ПАТ «КБ «Хрещатик» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на 1 місяць з 05.04.2016 по 04.05.2016 включно та призначено уповноважену особу Фонду та делеговано йому всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «КБ «Хрещатик», визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вказані обставини підтверджуються листом ПАТ «КБ «Хрещатик» № 2-2/4032 від 01.09.2017 на адресу ОСОБА_2 , а також листом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 21-036-29700/16 на адресу ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

За приписами п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб листом від 12.07.2016 № 21-036-29700/16 у відповідь на звернення ОСОБА_1 від 24.06.2016 повідомив, що операції, які не відображені за даними обліку банку станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, не підлягають відшкодуванню Фондом. Додатково позивача було повідомлено, що вимоги кредиторів ПАТ «КБ «Хрещатик» прийматимуться протягом 30 днів з дня опублікування оголошення про ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» в газеті «Голос України» №160 (6360) від 09.06.2016.

Позивач вказує, що після укладення договору дарування від 05.04.2016 він не відкривав на своє ім`я депозитний рахунок у ПАТ «КБ «Хрещатик» із вищевикладених причин, а крім того, грошові кошти, що знаходилися на депозитному рахунку ОСОБА_2 , які вона подарувала позивачу, не були включені до реєстру кредиторів банку ПАТ «КБ «Хрещатик» у зв`язку з неподанням нею відповідної заяви.

Як зазначено у п. 2 договору дарування від 05.04.2016 дарувальник протягом 2-х днів з моменту підписання цього договору зобов`язаний письмово повідомити банк про дарування коштів у розмірі, встановленому п. 1 даного Договору, з зазначенням в повідомленні реквізитів обдарованого, відомостей про суму подарованих коштів.

Оскільки рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 463 від 05.04.2016 у ПАТ «КБ «Хрещатик» запроваджено тимчасову адміністрацію, а згодом розпочато процедуру ліквідації, а відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» призупинено всі повноваженні органів управління банку, то дана обставина спричинила неможливість повідомлення банку дарувальником про дарування коштів ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та відкриття на ім`я позивача іменного депозитного рахунку.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до п. 1.1 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 № 516, вклад (депозит) - це грошові кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, або банківські метали, які банк прийняв від вкладника або які надійшли для вкладника на договірних засадах на визначений строк зберігання чи без зазначення такого строку (під процент або дохід в іншій формі) і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до п. 2.1 глави 2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 № 516, грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Так, суд приходить до висновку, що неможливість відкриття іменного депозитного рахунку спричинила неможливість прийняття дарунку позивачем за договором дарування від 05.04.2016, а саме грошових коштів, які становлять 1/13 частини банківського депозиту за договором № 225D-642304 банківського вкладу «Осінній оксамит» в доларах США від 30.11.2015.

Також, неотримання подарунку ОСОБА_1 у вигляді грошових коштів які становлять 1/13 частини банківського депозиту за договором № 225D-642304 банківського вкладу «Осінній оксамит» в доларах США від 30.11.2015 підтверджується і фактом списання коштів ПАТ «КБ «Хрещатик» 30.09.2016 з депозитного рахунку НОМЕР_3 у розмірі 91 500,00 доларів США (повної суми депозитного вкладу). Зазначене підтверджується наявною в матеріалах справи випискою від 05.09.2017 по особовому рахунку за період з 01.04.2016 по 19.10.2016.

Разом з тим, доказом неотримання дарунку є договір про розірвання договору дарування грошових коштів на депозитному рахунку від 31.08.2017, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за № 1759, який був укладений у зв`язку з тим, ПАТ «КБ «Хрещатик» знаходиться в процедурі ліквідації, що спричинило неможливість отримання дарунку та виконання умов договору дарування.

Позивач у своїх запереченнях на акт перевірки від 21.12.2018 повідомляв ГУ ДФС у м. Києві про договір про розірвання договору дарування грошових коштів на депозитному рахунку від 31.08.2017 та надавав його копію, а відтак, контролюючому органу було відомо про неможливість отримання позивачем відповідного доходу на час оскарження спірного податкового повідомлення-рішення в адміністративному порядку, проте, контролюючим органом його скасовано не було.

Оскільки визначальною ознакою доходу платника податку є фактичне отримання такого доходу платником податку в грошовій, матеріальній чи нематеріальній формі та приріст показників фінансового та/або майнового стану платника податку, суд приходить до висновку, що, зважаючи на вищевикладене, ОСОБА_1 дохід, з якого мав би бути сплачений військовий збір, не отримував.

Верховний Суд у своїх постановах від 08.05.2018 у справі № 819/596/16 (адміністративне провадження № К/9901/33039/18), від 08.05.2018 у справі № 813/432/17 (адміністративне провадження № К/9901/37705/18), від 31.01.2019 у справі № 810/1575/16 (адміністративне провадження № К/9901/31727/18; К/9901/31728/18), від 19.02.2019 у справі № 820/1407/15 (адміністративне провадження № К/9901/5634/18), від 09.04.2019 у справі № 819/1310/16 (адміністративне провадження № К/9901/35491/18) прийшов до аналогічного висновку, зазначивши, що визначальною ознакою доходу платника податку, як об`єкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб, в тому числі у вигляді додаткового блага, є приріст показників фінансового та/або майнового стану платника податку.

Оскільки приріст показників фінансового стану позивача не відбувся, то відповідач протиправно дійшов висновку про порушення позивачем положень Податкового кодексу України щодо обов`язку фізичної особи - платника податків задекларувати дохід за 2016 рік, що підлягає оподаткуванню, та про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем військовий збір, що підлягає сплаті до бюджету за 2016 рік.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не прийняв у дарунок кошти, оскільки такі залишалися на рахунку дарувальника, а відтак у позивача не виникло доходу, який підпадає під оподаткування в порядку, визначеному розділом IV Податкового кодексу України, а тому, відповідно, і обов`язку щодо подання декларації про доходи та майновий стан за 2016 рік, а отже у контролюючого органу не було правових підстав для визначення ОСОБА_1 зобов`язань за платежем військовий збір та штрафних санкцій за ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У зв`язку з вищевикладеним, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Суд при вирішенні даної справи також враховує правову позицію, висловлену у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», яке, як і наведені вище рішення ЄСПЛ, згідно із Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

Так, у п. 110 вказаного рішення Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, під час розгляду адміністративної справи не доведено правомірність нарахування позивачу зобов`язання за платежем військовий збір.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

З огляду на все викладене вище та виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, поміж іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвокату за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Європейський суд з прав людини при розгляді справ «Баришевський проти України» від 26.02.2015, «Двойних проти України» від 12.10.2006, «Меріт проти України» від 30.03.2004 зазначав, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, між адвокатом Рибченко Наталією Миколаївною та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правничої допомоги № 88 від 06.12.2018.

Як вбачається із додатку № 1 до договору № 88 про надання правничої допомоги від 06.12.2018 ОСОБА_1 було оформлено замовлення на надання юридичних послуг.

Як вбачається із додатку № 2 до договору № 88 про надання правничої допомоги від 06.12.2018 клієнт ( ОСОБА_1 ) зобов`язується оплатити виконавцю винагороду у розмірі 1 500,00 грн.

Як вбачається із додатку № 5 до договору № 88 про надання правничої допомоги від 06.12.2018 клієнт ( ОСОБА_1 ) зобов`язується оплатити виконавцю винагороду у розмірі 1 500,00 грн.

Як вбачається із додатку № 6 до договору № 88 про надання правничої допомоги від 06.12.2018 клієнт ( ОСОБА_1 ) зобов`язується оплатити виконавцю винагороду у розмірі 3 000,00 грн.

Як вбачається із акту виконаних робіт № 2 до договору про надання правничої допомоги № 88 від 06.12.2018 за результатами ознайомлення з виконаною роботою сторони визнали виконання належним та таким, що відповідає існуючим обставинам справи та суті замовлення.

Як вбачається із квитанції № 0.0..1 від 05.04.2019 ОСОБА_1 було сплачено на користь Рибченко Наталії Миколаївни 6 000,00 грн. за надання правової допомоги згідно з договором № 88 від 06.12.2018 та додатків 1, 2, 5, 6.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що позивачем понесено витрати на правничу допомогу, які підтверджені належним чином, суд приходить до висновку про можливість стягнення на користь ОСОБА_1 цих витрат за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС у м. Києві.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем понесені судові витрати у формі судового збору у розмірі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 05.04.2019.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то наявні правові підстави для стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача у розмірі 768,40 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 30.01.2019 Головного управління ДФС у м. Києві.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві (адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ідентифікаційний код - 39439980) сплачений при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 (шість тисяч) грн.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко