Справа № 569/13734/19
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2020-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 рокуЛьвівСправа № 569/13734/19 пров. № А/857/306/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Гуляка В.В.,

Пліша М.А.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області (головуючий суддя Бердій М.А.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Рівне 27 листопада 2019 року у справі №569/13734/19 за позовом ОСОБА_1 до поліцейського роти №2 батальйону 1 УПП в Рівненській області Ткачука Андрія Володимировича, Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

17.07.2019 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до поліцейського роти №2 батальйону 1 УПП в Рівненській області Ткачука Андрія Володимировича, Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції, просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі Серії ЕАВ №1311518 від 09.07.2019, справу про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю у діях позивача події і складу адміністративного правопорушення.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доказом вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 , наданим представником відповідача УПП в Рівненській області ДПП Немеришиною В.О., є відеозапис з технічного пристрою ВК-00010, з якого вбачається, що позивач керуючи транспортним засобом в м.Рівне по вул.Дубенська, 40, під`їжджаючи до регульованого пішохідного переходу на зелений миготливий сигнал світлофору, зменшуючи швидкість руху транспортного засобу, пригальмував, однак не зупинився та здійснив проїзд регульованого пішохідного переходу на жовтий сигнал світлофору, що забороняє рух. Суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що останній не порушував Правила дорожнього руху України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 листопада 2019 року та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що під час наближення його до світлофору пішохід, який підійшов до пішохідного переходу, натиснув кнопку і автомобільний світлофор подав жовтий сигнал світлофору, позивач здійснив спробу гальмування, однак у зв`язку з погодними умовами, оцінивши дорожню обстановку, для уникнення екстреного гальмування, завершив маневр, минув пішохідний перехід і продовжив рух. Скаржник вказує, що суд першої інстанції буквально трактує обов`язок водія зупинитись на жовтий сигнал світлофору та повністю ігнорує той факт, що обов`язок водія також полягає у забезпеченні безпеки дорожнього руху. Застосування екстреного гальмування створило б небезпеку для водія та пасажирів, а також інших учасників руху. Зазначає, що не почав рух на жовтий сигнал світлофора, а завершив маневр.

Від скаржника надійшла заява про проведення судового засідання без його участі, інші учасники справи в судове засіданні не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджено, зокрема, інформацією від 10.02.2020 з веб-порталу судової влади України про дату, час та місце судового розгляду, долученою до матеріалів справи.

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в силу приписів частини 2 статті 313 КАС України та частини 3 статті 268 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 09.07.2019 поліцейським роти №2 батальйону 1 УПП в Рівненській області Ткачуком А.В. складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, Серії ЕАВ №1311518 від 09.07.2019, відповідно до якої ОСОБА_1 09.07.2019 о 20 год. 30 хв., керуючи транспортним засобом Mitsubishi Colt, номерний знак НОМЕР_1 , у м.Рівне, вул.Дубенська, 40, проїхав регульований пішохідний перехід на заборонений жовтий сигнал світлофора, чим порушив пункт 8.7.3 ґ ПДР - порушення проїзду на заборонений жовтий сигнал, що забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів. Вирішено накласти штраф відповідно до частини 2 статті 122 КУпАП.

Вважаючи вказану постанову протиправною, такою, що підлягає скасуванню, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Відповідно до статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови, (далі - КУпАП) адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до частини 2 статті 122 КУпАП проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктами 1.3 та 1.9. Правил дорожнього руху встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Підпунктом «ґ» пункту 8.7.3 Правил дорожнього руху встановлено, що жовтий сигнал світлофора забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів.

Відповідно до пункту 8.10 Правил дорожнього руху у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 «Місце зупинки», якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів.

Згідно з пунктом 8.11 Правил дорожнього руху водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому пунктом 8.10 цих Правил, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху.

Таким чином, в межах спірних правовідносин підлягають встановленню наступні обставини справи: чи здійснив позивач проїзд на заборонний сигнал світлофора; чи мав можливість зупинити транспортний засіб не вдаючись до екстреного гальмування.

При цьому притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Статтею 251 КУпАП визначено перелік фактичних даних в справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП, статтею 280 КУпАП закріплено обставини, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення.

Частиною 1 статті 268 КУпАП законодавцем визначено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У наведених положеннях визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному (необґрунтованому) притягненню такої особи до відповідальності.

В свою чергу процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень процесуального законодавства покладено на відповідача.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні - технічні прилади і технічні засоби, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засоби фото- і кінозйомки, відеозапису.

Показання технічних приладів та технічних засобів, що мають функції відеозапису, у тому числі тих, що використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, є доказом в розумінні статті 251 КУпАП за умови дотримання приписів частини 3 статті 283 КУпАП, якими чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідачем разом із відзивом на позовну заяву до матеріалів справи долучено DVD-диск з відеозаписом з нагрудної камери поліцейського, здійснений на технічний пристрій ВК-00010, про що внесена інформація у постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, Серії ЕАВ №1311518 від 09.07.2019.

Судом апеляційної інстанції оглянуто відеозаписи (файли , , , , , IMG_0395) з камери нагрудного реєстратора поліцейського ВК-00010 встановлено, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом в м.Рівне по вул.Дубенська, 40, під`їжджаючи до регульованого пішохідного переходу на зелений миготливий сигнал світлофору, зменшуючи швидкість руху транспортного засобу, пригальмував, однак не зупинився та здійснив проїзд регульованого пішохідного переходу на жовтий сигнал світлофору, який забороняє рух.

В позовній заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_1 проїзд на заборонний сигнал світлофора не заперечує, однак стверджує, що у зв`язку з погодними умовами не міг зупинити транспортний засіб, не вдаючись до екстреного гальмування, вимушений був завершити маневр .

Однак вказані аргументи скаржника, на переконання суду апеляційної інстанції, є необґрунтованими, оскільки відповідно до пункту 2.3 «б» Правил дорожнього руху для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Відповідно до пункту 18.2 Правил дорожнього руху на регульованих пішохідних переходах і перехрестях при сигналі світлофора чи регулювальника, що дозволяє рух транспортним засобам, водій повинен дати дорогу пішоходам, які закінчують перехід проїзної частини відповідного напрямку руху і для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Враховуючи, що скаржник рухався через перехрестя, яке регульоване світлофорами, в той момент, коли на світлофорі був увімкнений зелений миготливий сигнал світлофору, який дозволяє рух, але інформує про те, що незабаром буде ввімкнено сигнал, який забороняє рух, здійснив проїзд регульованого пішохідного переходу на жовтий сигнал світлофору, який забороняє рух, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що саме скаржник як водій транспортного засобу під час руху зобов`язаний врахувати наявність світлофорів та вибрати безпечну швидкість руху, щоб контролювати рух транспортного засобу яким керує та вчасно реагувати на зміну сигналів світлофора і не здійснювати рух на забороняючі сигнали, що у спірному випадку дотримано не було.

На переконання суду апеляційної інстанції, скаржник належним чином не відреагував на зміну дорожньої обстановки та вчасно не зупинив транспортний засіб за наявної для цього можливості.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що з відеофайлу IMG_0395 не вбачається, що рух транспортного засобу скаржника на жовтий сигнал світлофору був «завершенням маневру» в розумінні Правил дорожнього руху, оскільки відповідно до пункту 1.10 вказаних Правил маневрування (маневр) - початок руху, перестроювання транспортного засобу в русі з однієї смуги на іншу, поворот праворуч чи ліворуч, розворот, з`їзд з проїзної частини, рух заднім ходом.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем належними та допустимими доказами підтверджено правомірність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене частиною 2 статті 122 КУпАП, відповідно до вимог статті 280 КУпАП з`ясовано всі обставин справи про адміністративне правопорушення, що у своїй сукупності дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що постанова серії Серії ЕАВ №1311518 від 09.07.2019 відповідає критеріям законності та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, а тому не підлягає скасуванню.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви правомірності винесення відповідачем оскаржуваної постанови серії ЕАВ №1311518 від 09.07.2019 та на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 272, 286, 308, 310, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 листопада 2019 року у справі №569/13734/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді В. В. Гуляк
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 24.02.2020