Справа № 460/1449/19
Суддя: Дорошенко Н.О.
Дата ухвалення: 2020-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 лютого 2020 року м. Рівне №460/1449/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дорошенко Н.О. за участю секретаря судового засідання Янчар О.П. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1

перекладач: Заборська Г.Я.

представник позивача: адвокат Волошина В.С.,

відповідача: представник Ковалик Х.М.,

третьої особи відповідача-1: представник не з`явився,

третьої особи відповідача-2: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доУправління Державної міграційної служби України в Рівненській області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Рівненський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2
про скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області (далі УДМС, відповідач) та просив скасувати рішення № 5601.5-3637/56/1-19 від 30.05.2019 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та зобов`язати поновити дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання в Україні.

Одночасно з пред`явленням позову ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив зупинити дію оскарженого рішення до набрання законної сили судовим рішенням у справі.

Ухвалою суду від 19.06.2019 в забезпеченні позову відмовлено повністю.

Ухвалою суду від 19.06.2019 позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви (а.с.69-73 т.1).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 покликався на відсутність підстав для скасування щодо нього дозволу на імміграцію в Україну, відсутність у відповідача доказів про притягнення його до адміністративної, кримінальної відповідальності чи наявності в нього судимості. Вказував, що на території України він має родинний зв`язок з малолітньою донькою, зобов`язання по сплаті аліментів на її утримання; він є засновником та керівником юридичної особи; подав заяву про навчання в аспірантурі. Позивач зазначив, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 він за рішенням суду сплачує аліменти на користь доньки, заборгованість по аліментах відсутня. В лютому 2019 року колишня дружина стала перешкоджати йому у спілкуванні з дитиною, тому він був змушений звернутись до комісії з питань захисту прав дитини Рівненського міськвиконкому для визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо. В порушення розпорядження Рівненського міського голови № 160-р від 15.02.2019 про визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, колишня дружина перешкоджає спілкуванню дитини з батьком та створює конфліктні ситуації, що потягнуло складення протоколів про адміністративне правопорушення. Вказав, що з метою захисту своїх прав він неодноразово звертався з заявами до поліції. Вважає, що оскаржене рішення прийняте без з`ясування всіх необхідних обставин та в порушення чинного законодавства України.

Ухвалою суду від 05.07.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Рівненський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області (далі Рівненський відділ поліції, третя особа-1) .

Відповідач позову не визнав з підстав, наведених у відзиві (а.с.114-119 т.1). Зокрема, зазначив, що 29.03.2019 до УДМС надійшло подання Рівненського ВП ГУНП щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Іран ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію». 30.05.2019 за результатами розгляду матеріалів, у тому числі додаткової інформації від ініціатора подання ВП ГУНП, також інформації інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, на підставі аналізу інформації УДМС прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, скасування посвідки на постійне проживання, повідомлено іноземцю про обов`язок виїхати з України протягом місяця з дня отримання рішення. Покликаючись до норм Закону України «Про імміграцію», Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002, відповідач вказав, що в процесі вивчення подання про скасування дозволу та доданих до нього документів було встановлено, що позивач неодноразово протягом 2018-2019 років притягувався до адміністративної відповідальності за дрібне хуліганство (3 рази), за вчинення насильства в сім`ї (2 рази). За фактом нанесення легких тілесних ушкоджень для близьких родичів дружини (тестя) відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Рішенням Рівненського міського суду від 28.03.2019 щодо позивача встановлено обмежувальний припис захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої сторони. Також рішенням Рівненського міського суду від 26.11.2018 шлюб між позивачем та ОСОБА_3 розірвано.

Відповідач вказав, що зазначене в сукупності дає підстави стверджувати про необхідність скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію для забезпечення охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, зокрема громадянки ОСОБА_3 (колишньої дружини позивача) та її близьких родичів (батьків), в контексті вимог пункту 4 частини першої статті 12 Закону «Про імміграцію».

Окремо відповідач зауважив, що суд не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки оскаржених рішень, дій чи бездіяльності на їх відповідність критеріям, передбаченим Кодексом адміністративного судочинства України.

З наведених підстав відповідач просив відмовити у позові повністю.

У підготовчому засіданні 29.07.2019 суд ухвалив допустити до участі у справі перекладача Заборську ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 29.07.2019 в підготовчому засіданні залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача громадянку ОСОБА_2 .

Позивач у встановлений судом строк подав відповідь на відзив (а.с.231-233 т.1), в якій вказав на безпідставність та необґрунтованість наведених відповідачем доводів.

Зокрема, зазначив про те, що інформація про неодноразове притягнення ОСОБА_1 протягом 2018-2019 років до адміністративної відповідальності є неналежною та не відповідає дійсності, так як позивача до відповідальності притягнуто не було. Також вказав про поверхневий розгляд відповідачем клопотання ГУНП, оскільки в порушення вимог постанови Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 не було всебічно вивчено подання щодо скасування дозволу на імміграцію, не запитано додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, не було запрошено для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядалось питання щодо скасування дозволу на імміграцію.

Окрім цього, ствердив, що зазначені у відзиві протоколи про адміністративні правопорушення ОСОБА_1 оскаржено в судовому порядку, рішеннями суду провадження у справах про його притягнення до адміністративної відповідальності закрито у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Щодо досудового розслідування в кримінальному провадженні № 001693 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, зазначив, що відсутні докази про встановлення вини та притягнення позивача до відповідальності. Ствердив, що 25.07.2019 Рівненським апеляційним судом скасовано рішення Рівненського міського суду від 28.03.2019; в задоволенні заяви ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Відтак, позивач вважає відсутніми підстави стверджувати про необхідність скасування дозволу на імміграцію в Україну для забезпечення охорони здоров`я, захисту прав та законних інтересів громадян України, зокрема громадянки ОСОБА_3 та її близьких родичів (батьків), згідно з п.4 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію».

Ухвалою суду від 09.09.2019 строк підготовчого провадження продовжено до 18.09.2019.

В підготовчому засіданні 18.09.2019 протокольною ухвалою суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 30.09.2019.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги повністю з підстав, наведених в заявах по суті справи. Додатково зазначили, що з семи протоколів про адміністративне правопорушення позивача притягнуто до адміністративної відповідальності лише за одним протоколом. Позивач додатково повідомив, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 йому було встановлено порядок спілкування з малолітньою донькою, однак колишня дружина створює перешкоди для його спілкування з дитиною. У зв`язку з цим він звертався з численними заявами до міського відділу поліції, однак поліція замість належного розгляду поданих ним заяв вирішила видалити його з країни. Зауважив, що відповідач не повідомляв його про надходження подання про скасування дозволу на імміграцію, пояснення не відбирав. Вважає, що відповідач та відділ поліції прийняли необ`єктивне рішення про скасування йому дозволу на імміграцію, що зумовлено расистським ставленням до нього та дискримінацією за ознакою раси.

Представник відповідача позов заперечив повністю з підстав, наведених у відзиві. Додатково повідомив, що дозвіл на імміграцію в Україну позивач отримав як особа, яка перебуває у шлюбі з громадянкою України. Підтвердив, що при прийнятті оскарженого рішення відповідачем було враховано чинні рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу, а також отримане пояснення ОСОБА_3 про те, що колишній чоловік погрожував їй вбивством. Повідомив, що працівники відповідача намагалися зв`язатися з позивачем для отримання від нього пояснення, однак це виявилося неможливим у зв`язку тим, що ОСОБА_1 не проживав за місцем реєстрації та не відповідав на телефонні дзвінки.

Окрім цього, представник відповідача зазначив про відсутність механізму поновлення посвідки на проживання.

Представник третьої особи-1 Рівненського відділу поліції позов вважає безпідставним та необґрунтованим. Вважає, що рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну прийняте відповідачем правомірно. Зазначив, що подання відділу поліції було зумовлене необхідністю припинити та упередити неправомірну поведінку ОСОБА_1 щодо сім`ї колишньої дружини, при цьому було враховано неодноразове притягнення позивача до адміністративної відповідальності, у тому числі за насильство в сім`ї, а також судовий розгляд щодо нього у двох кримінальних провадженнях.

Третя особа-2 ОСОБА_2 вважає оскаржене рішення правомірним. Повідомила, що колишній чоловік ОСОБА_1 більше року не дає спокою її сім`ї, застосовує щодо неї та її батьків психологічне насильство, створює небезпеку для суспільства, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталася з заявами до правоохоронних органів. Всі протоколи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності складені за результатами реальних правопорушень. Зауважила, що позивач не може спілкуватися з дитиною, оскільки не знає української мови, а використовує своє батьківство як інструмент, щоб залишитись в Україні. Просила в позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, третіх осіб, з`ясувавши доводи та аргументи, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, перевіривши їх дослідженими у справі доказами, які учасники справи подали за власною ініціативою та на вимогу суду, суд встановив такі фактичні обставини справи та спірні взаємовідносини.

Матеріалами справи стверджено, що Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 11.11.2011 зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , актовий запис № 1789.

Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданим Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 14.08.2018 (повторно), стверджено, що 26.03.2013 народилась ОСОБА_6 , актовий запис № 758 від 04.04.2014; батько: ОСОБА_1 , громадянин Ісламської Республіки Іран; мати: ОСОБА_3 , громадянка України (а.с.15 т,1).

Рішенням Рівненського міського суду від 26.11.2018 у справі № 569/5047/18, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 04.04.2019, розірвано шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 11.11.2011, актовий запис № 1789, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.16-17, 18-20 т.1).

Розпорядженням Рівненського міського голови № 160-р від 15.02.2019 "Про визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї" визначено спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши можливість побачень з донькою: двічі на тиждень у середу та четвер з 17:00 до 20:00; двічі на місяць через тиждень у суботу або неділю, щороку на наступний день після дня народження доньки, в день народження батька та щороку на другий день державних свят за домовленістю з матір`ю дитини (а.с.135 т.).

Вказане розпорядження видане на підставі заяви ОСОБА_1 та рішення комісії з питань захисту прав дитини від 30.01.2019 (а.с.132, зворот, т.1).

Матеріалами справи підтверджено факти неодноразового звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів, з заявою до служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, а також її батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на неправомірну поведінку ОСОБА_1 .

Суд встановив, що Рівненський відділ поліції ГУНП в Рівненській області надіслав на адресу УДМС України в Рівненській області лист від 29.03.2019 за № 5018/200/04-2019 "Про надання інформації", яким повідомив, що ОСОБА_1 порушує законодавство України, протягом року стосовно нього складено сім протоколів про адміністративне правопорушення, а саме: ст.173 КУпАП - 3, ст. 173-2 КУпАП - 3 та ст.183 КУпАП - 1.

Крім того, відділ поліції вказав, що стосовно ОСОБА_1 проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001693 від 20.03.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Враховуючи викладене, на підставі Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та у зв`язку з порушенням правил перебування на території України, відділ поліції просив вжити заходів щодо скасування дозволу на імміграцію та вирішення питання про примусове повернення за межі України вказаного іноземця.

Рівненським відділом поліції до вищевказаного листа було додано матеріали звернень, копії протоколів про адміністративні правопорушення так витяг з ІІПС "Армор" (а.с.13 т.1).

Окрім цього, Рівненський відділ поліції ГУНП в Рівненській області в додаток до листа від 29.03.2019 № 5018/200/04-2019 надіслав до УДМС України в Рівненській області клопотання за № 1512/1/5601-19 від 08.04.2019 про скасування дозволу на імміграцію громадянину Ірану ОСОБА_1 відповідно до частини першої пункту 4 статті 12 Закону України "Про імміграцію" (що є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України).

В означеному клопотанні відділ поліції зазначив, що ОСОБА_1 порушує законодавство України, протягом року стосовно нього зареєстровано 9 звернень громадян, які зареєстровані в журналі єдиного обліку в органах поліції заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, складено сім протоколів про адміністративне правопорушення, а саме ст.173 КУпАП - 3, ст. 173-2 КУпАП - 3 та ст.183 КУпАП - 1.

Крім того, відділ поліції вказав, що стосовно ОСОБА_1 проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001693 від 20.03.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Враховуючи викладене, відділ поліції на підставі ч.1 п.4 ст.12 Закону України "Про імміграцію" та у зв`язку з порушенням правил перебування на території України просив вжити заходів щодо скасування дозволу на імміграцію та можливе вирішення питання про примусове повернення за межі України вказаного іноземця (а.с.12 т.1).

Суд встановив, що головним спеціалістом відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України в Рівненській області Кравчук Л.О. на виконання вимог пункту 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, за розглядом матеріалів, що надійшли від Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області щодо скасування дозволу на імміграцію громадянину Республіки Іран ОСОБА_1 було складено висновок, затверджений начальником УДМС України в Рівненській області Л.Драпчинською 30.05.2019, про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 (далі - висновок УДМС) (а.с.121-122 т.1).

Висновком УДМС встановлено, що громадянин Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Ісламської Республіки Іран, дозвіл на імміграцію в Україну отримав 20 грудня 2016 року на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію" як особа, яка перебуває у шлюбі з громадянкою України понад два роки. 05.05.2017 документований посвідкою на постійне проживання НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

У висновку УДМС зазначено, що вивченням копій матеріалів, доданих до подання Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області встановлено, що іноземець постійно порушує громадський порядок, права та законні інтереси громадян України, влаштовує сварки, погрожує фізичною розправою дружині та її батькам. Все це він здійснює на очах малолітньої доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначені факти підтверджуються тим, що ОСОБА_1 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності (протягом поточного року двічі за ст.173 КУпАП (Дрібне хуліганство), двічі за ст. 173-2 КУпАП (Вчинення насильства в сім`ї, невиконання захисного припису або непроходження корекційної програми), ст.183-1 КУпАП (Несплата аліментів), про що свідчать копії адміністративних протоколів та пояснень заявників ( ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 ).

28.03.2019 рішенням Рівненського міського суду стосовно ОСОБА_1 встановлено обмежувальний припис щодо недопущення ним насильницьких дій.

На даний час слідчим відділом Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області стосовно іноземця проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженні, внесеному 20.03.2019 до ЄРДР за № 693 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Крім того, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26.11.2018, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 04.04.2019, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

З пояснень колишньої дружини з ОСОБА_1 вони не проживають разом з січня 2017 року. ЇЇ колишній чоловік веде себе агресивно, наносив тілесні ушкодження, погрожує фізичною розправою їй та її родині, що підтверджується чисельними зверненнями до поліції.

На запрошення УДМС ОСОБА_1 для надання пояснень не з`явився.

З урахуванням встановлених обставин, у висновку УДМС вказано про доцільність скасування рішення УДМС у Рівненській області від 20.12.2016 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Іран ОСОБА_1 ; скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 05.05.2017 (а.с.121-122 т.1).

Суд встановив, що Управлінням Державної міграційної служби України в Рівненській області 30.05.2019 прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №5601.5-3637/56.1-19 від 30.05.2019, видане громадянину Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , про те, що йому на підставі пункту 4 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію" скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 20.12.2016.

Також зазначено, що видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 05.05.2017 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Вказано, що відповідно до вимог частини другої статті 13 Закону України "Про імміграцію" особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення (а.с.123 т.1).

Вважаючи рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україну незаконним, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду про його скасування, зобов`язання поновити дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання в Україні.

Надаючи правову оцінку встановленим судом обставинам справи та спірним правовідносинам, суд враховує такі релевантні джерела права.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 26 Конституції України встановлює, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною другою статті 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом.

Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення... Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює право на повагу до приватного і сімейного життя.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 360 затверджено Положення про Державну міграційну службу України, відповідно до якого Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів (пункт 1).

ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства (пункт 2).

ДМС відповідно до покладених на неї завдань:6) приймає рішення про видачу дозволу на імміграцію, відмову в його видачі та скасування такого дозволу (підпункт 6 пункту 4).

ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні (пункт 7).

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, визначає Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI), який встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Статтею 2 Закону № 3773-VI встановлено, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.

Відповідно до статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Стаття 23 Закону № 3773-VI встановлює, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-III (далі - Закон № 2491-III).

Як визначено в статті 1 цього Закону, іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Відповідно до статті 3 Закону № 2491-III правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Стаття 12 Закону № 2491-III встановлює підстави для скасування дозволу на імміграцію. Так, відповідно до частини першої цієї статті Закону дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до статті 13 Закону № 2491-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.

У разі скасування дозволу на імміграцію та вилучення посвідки на постійне проживання у зв`язку із засудженням до позбавлення волі за вироком суду особа повинна виїхати з України протягом місяця з дня відбуття покарання.

Якщо особа, стосовно якої прийнято рішення про відмову у наданні їй дозволу на імміграцію, за час розгляду її заяви втратила інші законні підстави для перебування в Україні, на неї поширюються положення частин другої - четвертої цієї статті.

Згідно зі статтею 15 Закону № 2491-III дії та бездіяльність посадових і службових осіб, які порушують порядок та строки розгляду заяв про надання дозволу на імміграцію, рішення, прийняті центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, можуть бути оскаржені у встановленому порядку до суду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок № 1983).

Пунктом 21 Порядку № 1983 встановлено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з пунктом 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Пунктом 23 Порядку № 1983 встановлено, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Згідно з пунктом 24 Порядку № 1983 рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Пунктом 25 Порядку № 1983 встановлено, що рішення ДМС, територіальних органів і підрозділів, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов`язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства. У цьому разі провадження у справах з питань імміграції припиняється до прийняття відповідного рішення.

Оцінюючи встановлені судом фактичні обставини справи в розрізі наведених вище норм матеріального закону, суд враховує таке.

Як стверджено матеріалами справи, підставою для прийняття оскарженого рішення УДМС у Рівненській області про скасування громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну слугували лист Рівненського відділу поліції № 5018/200/04-2019 від 29.03.2019 та клопотання № 1512/1/5601-19 від 08.04.2019, з покликанням на наявність підстави, передбаченої п.4 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію" (це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України).

Суд зауважує, що Порядок № 1983 не встановлює такої форми ініціювання питання про скасування дозволу на імміграцію в Україну, як лист чи клопотання, при цьому обґрунтоване подання в розумінні пункту 22 Порядку № 1983 Рівненським відділом поліції до УДМС в Рівненській області не надсилалось. Натомість, у висновку від 30.05.2019, складеному уповноваженою посадовою особою відповідача, зазначено про підтвердження всіх обставин, наведених в листі та клопотанні відділу поліції, що в подальшому було враховано відповідачем при прийнятті оскарженого рішення.

Перевіряючи існування фактичних обставин, наведених Рівненським відділом поліції, які були враховані відповідачем, суд встановив, що відносно ОСОБА_1 працівниками Рівненського відділу поліції було складено сім протоколів про адміністративне правопорушення, з такими результатами їх розгляду:

1) № 158263 від 14.08.2018 за ст. 173 КУпАП, дрібне хуліганство, правопорушення скоєне 08.08.2018 (витяг з ІС "АРМОР" від 28.03.2019, а.с.154 т.1).

Постановою судді Рівненського міського суду Рівненської області від 19.10.2018 у справі № 569/15495/18, яка набрала законної сили 30.10.2018, було об`єднано в одне провадження справи про притягнення до адміністративної відповідальності згідно з протоколом ГП 158263 від 14.08.2018 (ображав свою дружину нецензурними словами) та протоколом ГП НОМЕР_4 від 17.08.2018 (зі слів чоловіка, дружина ображала його нецензурними словами) щодо подій 08.08.2018. Під час розгляду справи встановлено факт існування конфлікту між подружжям, які перебувають у неприязних відносинах, однак доказів порушення ними громадського порядку немає. Суд постановив провадження у справі за ст. 173 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення (а.с. 172-173 т.1).

2) № 98360 від 28.02.2019 за ч.1 ст.173-2 КУпАП, вчинення насильства в сім`ї, правопорушення скоєне 26.02.2019 (витяг з ІС "АРМОР" від 28.03.2019, а.с.154 т.1).

Постановою судді Рівненського міського суду Рівненської області від 24.05.2019 у справі № 569/4616/19, яка набрала законної сили 04.06.2019, встановлено, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ГР № 098360 від 28.02.2019 позивач 26.02.2019 вчинив словесний конфлікт відносно тещі, в ході якого виражався нецензурною лайкою, образливо чіплявся, чим вчинив психологічне насильство в сім`ї. Суд встановив, що матеріали справи не містять доказів вчинення такої форми домашнього насильства як психологічне насильство щодо тещі, оскільки з протоколу не вбачається, які саме дії чи бездіяльність він вчинив, чи викликали вони будь-які наслідки, передбачені п.14 ч.1 ст.1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Вказаним судовим рішенням провадження у справі за ч.1 ст.173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в діях особи події і складу адміністративного правопорушення (а.с.174-176 т.1).

3) № 99423 від 25.03.2019 за ст. 173 КУпАП, дрібне хуліганство, правопорушення скоєне 10.03.2019 (а.с.148 т.1).

Постановою судді Рівненського міського суду Рівненської області від 11.04.2019 у справі № 569/7116/19, яка набрала законної сили 19.06.2019, встановлено, що ОСОБА_1 10.03.2019 близько 15 год., перебуваючи в громадському місці, а саме в під`їзді будинку АДРЕСА_2 , гучно вибивав ногами вхідні двері в квартиру АДРЕСА_3 , внаслідок чого зробив вм`ятини, подряпини дверей та зламав в дверях ручку, чим вчинив дрібне хуліганство. Суд постановив притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП та застосувати адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 51 грн (а.с.177 т.1, а.с.22 т.2).

Постановою Рівненського апеляційного суду від 19.06.2019 ОСОБА_1 поновлено строк на апеляційного оскарження. Постанову Рівненського міського суду від 11.04.2019 залишено без зміни, апеляційну скаргу без задоволення (а.с.178-179 т.1, а.с.23 т.2).

4) № 98322 від 25.03.2019 за ст. 173 КУпАП, дрібне хуліганство, правопорушення скоєне 12.03.2019 (а.с.139 т.1).

Постановою судді Рівненського міського суду Рівненської області від 24.05.2019 у справі № 569/6611/19 встановлено, що ОСОБА_1 12.03.2019 близько 18 год. перебуваючи в громадському місці, а саме в під`їзді будинку по АДРЕСА_2 , вибивав двері квартири № АДРЕСА_3 , зробив вм`ятини в дверях та чотири діри зовнішнього покриття дверей (зовні схожі на рубані), а також пошкодив серцевину замків вхідних дверей в квартиру.

Вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 119,00 грн (а.с.180-181, а.с.237 т.1).

Постановою судді Рівненського апеляційного суду від 02.08.2019 поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження. Постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 24.05.2019 відносно ОСОБА_1 скасовано, провадження у справі закрито на підставі ст.22 КУпАП (малозначність вчиненого правопорушення), обмежившись усним зауваженням (а.с.213-214 т.1).

5) № 99349 від 25.03.2019 за ч.2 ст. 173-2 КУпАП, вчинення насильства в сім`ї повторно протягом року, правопорушення скоєне 19.03.2019 (а.с.130 т.1).

Постановою судді Рівненського міського суду Рівненської області від 24.05.2019 у справі № 569/6616/19, яка набрала законної сили 24.05.2019, встановлено, що при оформленні матеріалів справи про адміністративне правопорушення відповідно до протоколу серії ГР № 099349 від 25.03.2019, порушено норми ст.251, ст.256 КУпАП, а саме не відібрано письмових пояснень особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, та свідків, присутніх під час події, та не долучено вказаних письмових пояснень до матеріалів справи. Враховуючи викладене, суд постановив матеріали справи про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.173-2 КУпАП повернути до Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області для належного оформлення (а.с.182 т.1).

Постановою судді Рівненського міського суду від 19.07.2019 у справі № 569/6616/19, яка відповідно до відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру судових рішень, набрала законної сили 30.07.2019, встановлено, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ГР № 099349 від 25.03.2019 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 173-2 КУпАП, 19 березня 2019 року, близько 16 год. 30 хв., ОСОБА_1 перебуваючи по АДРЕСА_4 в ДНЗ №31 вчинив відносно тещі словесний конфлікт, в ході якого виражався нецензурною лайкою, словесно погрожував, чим вчинив психологічне домашнє насильство. ОСОБА_10 кваліфіковані за ч.2 ст. 173-2 КУпАП як вчинення домашнього насильства повторно протягом року.

В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження вчинення будь-яких дій насильства з боку ОСОБА_1 , в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вчинення ним правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП.

Суд постановив провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП закрити в зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення (а.с.235 т.1).

6) № 99208 від 25.03.2019 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, вчинення насильства в сім`ї, правопорушення скоєне 20.03.2019 (а.с.132 т.1).

Постановою судді Рівненського міського суду Рівненської області від 24.06.2019 у справі № 569/6729/19, яка набрала законної сили 05.07.2019, за ч.1 ст.173-2 КУпАП встановлено, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення ГР 099208 від 25.03.2019 ОСОБА_1 20.03.2019 вчинив відносно своєї дружини, в присутності дитини, психологічне насильство, а саме словесно ображав свою дружину. Суд встановив, що жодних доказів, які вказують на винуватість особи у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення, матеріали справи не містять. Суд постановив провадження у справі за ч.1 ст. 173-2 КУпАП закрити в зв`язку з відсутністю в діях особи події і складу адміністративного правопорушення (а.с.183-184, а.с.236 т.1).

7) № 99207 від 25.03.2019 за ст. 183 КУпАП, завідомо неправдивий виклик спеціальних служб, правопорушення скоєне 22.03.2019 (а.с.125 зворот, т.1).

Суд встановив, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23.01.2020 у справі № 569/19122/19, яке відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 04.02.2020, в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, - поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду. Позов задоволено. Скасовано постанову Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради № 98 від 15 травня 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП та накладення стягнення у вигляді штрафу в розмірі 119 (сто дев`ятнадцять) гривень.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ГР № 099207 від 25.03.2019: 22.03.2019 року близько 16 год. 00 хв., за адресою м. Рівне, вул. Гагаріна, 39, в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 » гр. ОСОБА_1 здійснив завідомо неправдивий виклик спецслужб, а саме викликав працівників поліції та повідомив, що в нього викрали дитину, під час виїзду на місце виклику інформація про правопорушення не підтвердилась.

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що Адміністративна комісія листом від 10.04.2019 року № 412-08 повернула матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно гр. ОСОБА_1 на доопрацювання та усунення недоліків, оскільки у протоколі про адміністративне правопорушення не було зазначено час та місце вчинення правопорушення, а також суті адміністративного правопорушення, що вказує на наявність у даному протоколі додаткових записів після того як він був підписаний особою, стосовно якої його складено.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 викликав поліцію у зв`язку із вчиненням йому колишньою дружиною перешкод у побаченні з спільною донькою попри наявність Розпорядження Рівненського міського голови № 160-р від 15.02.2019 про визначення способу участі у вихованні дитини того, хто проживає окремо від неї, однак працівники поліції визначили даний виклик як «викрадення дитини», не врахувавши, що особа є громадянином Ірану та погано спілкується українською мовою. Також працівниками поліції не було надано можливості особі скористатись правовою допомогою, що є порушенням її процесуальних прав (а.с.138-140 т.2).

Проаналізувавши наведені вище протоколи про вчинення позивачем адміністративного правопорушення та рішення, прийняті за результатами їх розгляду, суд встановив, що станом на час надіслання Рівненським відділом поліції до УДМС в Рівненській області листа та клопотання про скасування дозволу на імміграцію (29.03.2019 та 08.04.2019) за одним протоколом про вчинення ОСОБА_1 дрібного хуліганства провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрите у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, відповідне судове рішення набрало законної сили. Справи про адміністративні правопорушення за шістьма іншими протоколами судом розглянуті не були, рішення в таких справах не приймалося, ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративних правопорушень визнано не було.

Отже, в судовому засіданні не підтверджено наявності у ініціатора клопотання про скасування дозволу на імміграцію відомостей щодо притягнення іммігранта до адміністративної відповідальності, що свідчить про необґрунтованість покликання на порушення позивачем законодавства України.

Станом на дату прийняття відповідачем оскарженого рішення (30.05.2019) результати розгляду справ про адміністративні правопорушення, вчинені позивачем відповідно до протоколів, складених Рівненським відділом поліції, були такими:

провадження у справі про вчинення дрібного хуліганства закрито постановою суду від 19.10.2018 за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, судове рішення набрало законної сили 30.10.2018;

провадження у справі про вчинення насильства в сім`ї закрито постановою суду від 24.05.2019 за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, судове рішення набрало законної сили 04.06.2019;

за вчинення дрібного хуліганства постановою суду від 11.04.2019 до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 51 грн, судове рішення набрало законної сили 19.06.2019 (з поновленням строку на апеляційне оскарження);

за вчинення дрібного хуліганства постановою суду від 24.05.2019 до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 119 грн; судове рішення скасоване судом апеляційної інстанції 02.08.2019, провадження у справі закрито за малозначністю правопорушення;

провадження у справі про вчинення насильства в сім`ї закрито постановою суду від 24.06.2019 за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, судове рішення набрало законної сили 05.07.2019;

за вчинення завідомо неправдивого виклику постановою адміністративної комісії від 15.05.2019 на позивача накладено штраф в сумі 119 грн; постановою суду від 23.01.2020, яка набрала законної сили 04.02.2020, постанова адміністративної комісії скасована.

Згідно з ч.6 ст.78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, суд враховує, що станом на 30.05.2019 позивача було двічі притягнуто до адміністративної відповідальності: за вчинення дрібного хуліганства та за завідомо неправдивий виклик. У всіх інших справах про адміністративне правопорушення на час прийняття відповідачем оскарженого рішення судові рішення законної сили не набрали, вина особи у вчиненні адміністративних правопорушень встановлена не була.

Суд вважає за необхідне вказати, що в доказах, наданих відповідачем на обґрунтування відзиву, відсутні будь-які документально підтверджені відомості про проведену перевірку та з`ясування обставин щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за результатами складених відділом поліції протоколів про адміністративне правопорушення. При цьому, сам факт існування протоколів про вчинення адміністративного правопорушення не може слугувати підставою для висновку про порушення особою законодавства, допоки його вину не буде встановлено в законному порядку. Неодноразові звернення ОСОБА_2 та її батьків з заявами про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, з урахуванням результатів судового розгляду справ про адміністративне правопорушення, свідчать про існування між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її родиною тривалого конфлікту, зумовленого відсутністю домовленості щодо участі батька, який проживає окремо, у вихованні малолітньої дитини.

Окрім цього, у висновку відповідача від 30.05.2019, складеному за наслідками розгляду матеріалів, що надійшли від Рівненського відділу поліції про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію, також зазначено про те, що 28.03.2019 рішенням Рівненського міського суду стосовно нього встановлено обмежувальний припис щодо недопущення ним насильницьких дій.

Суд встановив, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28.03.2019 у справі № 569/5982/19 заяву ОСОБА_3 , заінтересована особа - ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задоволено.

Суд вирішив видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина Ісламської республіки Іран, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на строк 6 (шість) місяців та визначити заходи тимчасового обмеження його прав, а саме: заборонити ОСОБА_1 наближатись до ОСОБА_3 місця проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ближче ніж на 100 метрів; заборонити ОСОБА_1 наближатись до ОСОБА_3 місця роботи ФОП ОСОБА_11 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , ближче ніж на 100 метрів; заборонити ОСОБА_1 вести листування (поштові листи, електронні листи), телефонні переговори, надсилання смс та інших повідомлень з - ОСОБА_3 або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через інших осіб (а.с.159-160 т.1).

Постановою Рівненського апеляційного суду від 25.07.2019 у справі № 569/5982/19 (провадження № 22-ц/4815/830/19) апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28.03.2019 скасовано. В задоволенні заяви ОСОБА_3 , заінтересована особа - ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Суд апеляційної інстанції у вищевказаному судовому рішенні зазначив, що сам факт неодноразового звернення ОСОБА_3 до різних органів з підстав вчинення щодо неї психологічного, економічного та фізичного насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що останній вчинив щодо неї домашнє психологічне насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Окрім цього, суду не надано будь-яких доказів щодо внесення хоча б одного випадку вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства відповідно до положень ст.16 Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Судом апеляційної інстанцій не встановлено випадків домашнього насильства відносно ОСОБА_3 та дитини, а також ризиків настання насильства у майбутньому. Натомість судом встановлено наявність між батьками спору про визначення місця проживання дитини та порядку участі у її вихованні, що не може розцінюватись як насильство в сім`ї. Однак, беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявником до суду не надано, а тому підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника та малолітньої дитини у зв`язку з відмовою суду у видачі обмежувального припису відсутні (а.с.215-217 т.1).

Згідно з ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд зазначає, що відповідно до положень Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальний припис за своєю суттю є не заходом покарання особи, а виконуючим захисну та запобіжну функцію тимчасовим заходом, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезгаданим Законом.

Таким чином, наявність в розпорядженні відповідача судового рішення від 28.03.2019 про видачу обмежувального припису стосовно позивача не може свідчити про доведеність вини останнього у вчиненні домашнього насильства чи вчиненні іншого правопорушення. Зазначена обставина підлягала оцінці в сукупності з іншими фактичними обставинами, однак, як зазначено вище по тексту судового рішення, обставини, враховані відповідачем, щодо вчинення позивачем домашнього насильства, в жодному випадку не знайшли свого підтвердження під час розгляду судом справ про адміністративне правопорушення.

Суд не бере до уваги покликання відповідача та Рівненського відділу поліції на наявність кримінальних проваджень, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, оскільки такі відомості не є доказом вини ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, допоки таку вину не доведено в законному порядку та не встановлено обвинувальним вироком суду.

Суд зауважує, що Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить положень про презумпцію невинуватості особи.

Однак, суд зазначає, що презумпція невинуватості особи, закріплена в статті 6 Європейської Конвенції та в статті 62 Конституції України, підлягає застосуванню як в разі притягнення особи до кримінальної відповідальності, так і до адміністративної відповідальності.

Конституційний Суд України в Рішенні N 23-рп/2010 від 22.12.2010 у справі N 1-34/2010 (пункт 4, 4.1) зазначив, що конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України) ( 254к/96-ВР ). Конституція України ( 254к/96-ВР ) визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: права і свободи людини і громадянина, закріплені в Конституції України ( 254к/96-ВР ), не є вичерпними; конституційні права і свободи не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22) ( 254к/96-ВР ); громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (частина перша статті 24) ( 254к/96-ВР ); юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61) ( 254к/96-ВР ); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62) ( 254к/96-ВР ); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України ( 254к/96-ВР ) (частина перша статті 64).

Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України ( 254к/96-ВР ) має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України ( 254к/96-ВР ) і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України) ( 254к/96-ВР ).

За встановлених обставин суд вважає, що стороною відповідача у спірних правовідносинах не доведено існування визначеної п.4 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію" підстави для скасування дозволу на імміграцію як необхідність охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України. Вчинення особою адміністративного правопорушення як окрема підстава для скасування дозволу на імміграцію Законом не передбачена.

Окремо суд вважає за необхідне вказати, що поведінка суб`єктів владних повноважень в спірній ситуації не відповідає критерію безсторонності (неупередженості). Фактично, Рівненський відділ поліції в жодному з випадків складення протоколів про вчинення адміністративного правопорушення не відібрав пояснення від ОСОБА_1 ; не було залучено перекладача для забезпечення належної комунікації з особою, яка є громадянином іншої держави та не володіє українською мовою. При цьому, суд зауважує, що в усіх досліджених протоколах про адміністративне правопорушення факт відмови ОСОБА_1 від підписання протоколів та надання пояснень стверджений підписом однієї й тієї ж особи-понятого, що викликає обґрунтований сумнів у такій відмові.

Жодним чином не було з`ясовано доводи та аргументи особи, щодо якої ініціювалось питання про скасування дозволу на імміграцію, також і відповідачем при вивченні матеріалів, які надійшли від Рівненського відділу поліції. Так, докази, надані відповідачем на обґрунтування відзиву, містять пояснення ОСОБА_2 , її батьків та свідків за матеріалами справ про адміністративне правопорушення. Також відповідачем було отримано пояснення від ОСОБА_2 від 04.04.2019, в яких вона вказувала про застосування колишнім чоловіком до неї та її рідних впродовж двох років психологічного та фізичного насильства та просила позбавити його посвідки на проживання.

Разом з тим, відповідач не перевірив підставності таких пояснень, не з`ясував результатів розгляду судом справ про адміністративне правопорушення, в переважній більшості яких доводи заявників не знайшли свого підтвердження. Не було отримано відповідачем пояснення за вказаними фактами у ОСОБА_1 . Доводи відповідача про неможливість зв`язатися з іммігрантом, який не проживав за місцем реєстрації та не відповідав на телефонні дзвінки, суд відхиляє як такі, що не підтверджені належними й допустимими доказами. Так, відповідач не надав суду жодного доказу надіслання позивачу за місцем реєстрації повідомлення про розгляд щодо нього матеріалів з вказаного питання. Як встановлено з матеріалів справи, місце проживання позивача відмінне від його місця реєстрації. Однак, суд зауважує, що в наявних в розпорядженні УДМС в Рівненській області протоколах про вчинення адміністративного правопорушення були зазначені дві адреси ОСОБА_1 : місце реєстрації та місце фактичного проживання. Такі ж адреси були зазначені й в судових рішеннях щодо позивача, зокрема в рішенні Рівненського міського суду від 28.03.2019 про видачу обмежувального припису (а.с.159-160 т.1), яке також надано відповідачем до відзиву. Отже, суб`єкт владних повноважень для об`єктивного з`ясування всіх обставин, необхідних для прийняття рішення, мав обов`язок та реальну можливість отримати пояснення від іммігранта, однак цього не зробив.

Матеріалами судової справи підтверджено, що ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів щодо протиправної поведінки відносно нього ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с.93,94 т.1), з заявою до відділу опіки й піклування Рівненської міської ради на перешкоджання зі сторони ОСОБА_3 його спілкуванню з дитиною (а.с.92 т.1). Зазначені обставини також залишились поза увагою відповідача.

Як зазначено вище по тексту судового рішення, відповідно до пункту 23 Порядку №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Зазначені дії відповідачем вчинено не було, що призвело до неповного та поверхневого з`ясування обставин, які підлягали врахуванню при прийнятті рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Оцінивши встановлені судом фактичні обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів багаторазового впродовж року порушення ОСОБА_1 чинного законодавства України, що було враховано відповідачем при прийнятті оскарженого рішення, та непідтвердження необхідності скасування дозволу на імміграцію в Україну з мотивів захисту здоров`я, прав та інтересів громадян України.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що спірне рішення не відповідає критеріям обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, є необ`єктивним та упередженим, прийнятим без урахування всіх обставин, необхідних для його прийняття, без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, а також є непропорційним, оскільки порушує справедливий баланс між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи, і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Отже, оскаржене рішення є протиправним та підлягає скасуванню, тому позов в цій частині вимог слід задовольнити.

Вирішуючи спір в частині позовної вимоги про зобов`язання відповідача поновити позивачу дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання в Україні, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 Закону України "Про імміграцію" особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.

Отже, в разі оскарження особою рішення про скасування дозволу на імміграцію правові наслідки, зумовлені таким рішенням, з моменту його прийняття до часу набрання рішенням суду законної сили не виникають.

Суд зазначає, що скасування акта суб`єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.

Таким чином, скасування судом рішення про скасування дозволу на імміграцію є належним способом захисту порушеного права позивача, оскільки відновлюється його попередній статус як іммігранта, який існував до прийняття спірного рішення. Отже, у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача поновити дозвіл на імміграцію.

Окрім цього, суд враховує, що ні Закон України "Про імміграцію", ні Порядок № 1983 не передбачають процедури поновлення посвідки на постійне місце проживання в Україні.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 321 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (далі - Порядок № 321), відповідно до пункту 1 якого посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Посвідка видається строком на 10 років (пункт 4).

У разі втрати або викрадення посвідки іноземцю або особі без громадянства замість втраченої або викраденої оформляється та видається нова посвідка в порядку, встановленому для її обміну (пункт 6).

Обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання; 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія) (пункт 7).

Оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства Поліграфічний комбінат Україна по виготовленню цінних паперів (пункт 9).

Відповідно до підпункту 1 пункту 64 Порядку № 321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію.

Рішенням УДМС в Рівненській області від 30.05.2019 № 5601.5-3637/56.1-19 про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну також скасовано посвідку на постійне місце проживання відповідно до підпункту 1 пункту 64 Порядку № 321.

При цьому, чинне законодавство України не передбачає механізму поновлення скасованої посвідки на постійне проживання, зокрема в разі скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію, однак визначає процедуру видачі нової посвідки в разі втрати, викрадення чи в порядку обміну.

Згідно з пунктом 78 Порядку № 321 рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування може бути оскаржено іноземцем або особою без громадянства в адміністративному порядку або до суду в установленому порядку.

Пунктом 79 Порядку № 321 передбачено, що ДМС, територіальний орган ДМС мають право переглянути рішення, прийняте відповідно територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, за наявності підстав зобов`язати їх відмінити попереднє рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування і прийняти нове рішення на підставі раніше поданих документів.

Відповідно до абз.2 частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, враховуючи, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд вважає відсутніми підстави для зобов`язання відповідача поновити позивачу дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання в Україні, а тому в цій частині позовних вимог в позові слід відмовити.

На підставі наведених вище правових норм, враховуючи встановлену судом протиправність спірного рішення та його скасування, суд вважає, що для належного захисту порушеного права позивача слід зобов`язати відповідача вирішити питання про прийняття рішення про видачу посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Республіки Іран ОСОБА_1 на підставі раніше поданих документів.

Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити частково.

Документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору суд присуджує на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ч.3 ст.139 КАС України.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області (33028 м. Рівне, вул. 16-го Липня,6, ідентифікаційний код 37829784), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Рівненський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області (33000 м. Рівне, вул. Пушкіна,4), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_8 ) про скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області № 5601.5-3637/56.1-19 від 30.05.2019 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області вирішити питання про прийняття рішення про видачу посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Республіки Іран ОСОБА_1 на підставі раніше поданих документів.

В задоволенні позову в частині позовної вимоги про зобов`язання Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області поновити дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання в Україні громадянину Республіки Іран ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_5 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області (33028 м. Рівне, вул. 16-го Липня,6, ідентифікаційний код 37829784) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 14 лютого 2020 року.

Суддя Дорошенко Н.О.