Справа № 1.380.2019.006966
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2020-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.006966
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сакалоша Володимира Миколайовича, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Західного регіону України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Військової прокуратури Західного регіону України (далі Військова прокуратура, відповідач) з вимогами (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог):
- визнати протиправною бездіяльність Військової прокуратури Західного регіону України щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення 21.05.2019 компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2016 - 2019 роки терміном 60 діб та компенсацію за додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2018 - 2019 роки загальним терміном 28 днів;
- зобов`язати військову прокуратуру Західного регіону України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення із розрахунку 1725,38 грн. в день за весь час затримки з 22.05.2019 по день фактичного розрахунку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки як учаснику бойових дій із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 № 44.
Ухвалою від 23.12.2019 суд відкрив спрощене позовне провадження в адміністративній справі.
Позовні вимоги мотивовані тим, що Військовою прокуратурою протиправно, на переконання ОСОБА_1 , не було проведено з ним повний розрахунок при звільненні відповідно до вимог чинного законодавства. Так, відповідачем не виплачено ОСОБА_1 компенсацію за всі дні невикористаної щорічної основної відпустки та додаткової відпустки передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Позивач зазначає, що фактично вищевказана компенсація мала бути нарахована та виплачена йому на день виключення із списків особового складу 21.05.2019, але бездіяльність триває по даний час та грубо порушує, на думку ОСОБА_1 , його законні права та інтереси.
Військова прокуратура надала відзив на позовну заяву (вх.№2237 від 15.01.2020). На заперечення позовних вимог зазначено, що відповідно до законодавства при звільненні з військової служби військовослужбовець може отримати грошову компенсацію за невикористану відпустку тільки за рік в якому звільняється. Водночас використати відпустку, в умовах особливого періоду можливо за два роки. При цьому вказано що особам які мають право на дві додаткові відпустки зі збереженням грошового забезпечення, компенсація виплачується за однією на їх вибір.
ОСОБА_1 надав відповідь на відзив (вх.№ 6612 від 06.02.2020). Зазначає, що стаж роботи позивача в органах прокуратури понад 10 років є умовою набуття ним права на отримання щорічної додаткової відпустки тривалістю 15 календарних днів, відповідно до ч. 2 ст.82 Закону України «Про прокуратуру». А відпустка яка належить позивачу, як учаснику бойових дій не належить до виду щорічних відпусток визначених п.1 ст.4 Закону України «Про відпустки», відповідно на неї не поширюються норми цього Закону, що, як вказує позивач спростовує те, що особи яким належить право на дві додаткові відпустки мають право на компенсацію лише за однією на їх вибір. Крім того позивач звертає увагу суду, що для розрахунку середнього грошового забезпечення до складу місячного грошового забезпечення виходячи із розрахункового листа ОСОБА_1 за 2019 рік мають бути включені всі його складові постійного характеру нараховані за розрахунковий період.
Відповідач подав заперечення у справі (вх. №8794 від 17.02.2020). Вважає що при здійсненні розрахунку середнього грошового забезпечення не підлягають врахуванню виплати здійснені позивачу у квітні 2019.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 проходив військову службу в Міністерстві оборони України на підставі контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу з 08.07.2016 року.
Позивач безтерміново має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_1 ).
Відповідно до Витягу із Наказу міністра оборони України від 21.04.2019 №217, ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за п. «б» (за станом здоров`я) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
На підставі вищевказаного, Наказом Військової прокуратури №331к від 21.05.2019 р. керуючись ст. 82 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, підполковника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади та виключено із списків особового складу Військової прокуратури Західного регіону України, усіх видів забезпечення.
04.07.2019 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із проханням нарахувати та виплатити компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки, а також компенсацію за невикористану додаткову відпустку передбачену п.12 ч.1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2018 та 2019 роки терміном 28 днів.
Листом від 08.08.2019 №11-294вих-19 на звернення ОСОБА_1 . Військова прокуратура проінформувала позивача, що підстав для виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п.12 ч. 1ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту 2 немає, а виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки виплачується лише за поточний рік. Також зазначено, що Військовою прокуратурою проведено з ОСОБА_1 повний розрахунок відповідно до чинного законодавства.
Не погоджуючись з відмовою відповідача у проведенні виплат, вважаючи означену бездіяльність протиправною та незаконною, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір суд виходив з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Згідно з частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Спірні правовідносини регулюються Законом України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII), Законом України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР), Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551-XII), Законом України «Про прокуратуру» 1697-VII від 14.10.2014 (далі Закон №1697-VІІ).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII - військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ встановлено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Згідно з статтею 4 Закону № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом № 3551-XII, особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону №504/96-ВР. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом № 504/96-ВР, або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Згідно з пунктом 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Відповідно до пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Згідно з до пунктом 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Окрім цього, визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Також, надано визначення мобілізації та демобілізації в статті 1 Закону № 3543-XII. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
З сукупного аналізу зазначених норм випливає, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Проте, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Крім того, слід зазначити, що у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
З наведеного можна прийти до висновку, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Однак, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII , пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
З аналізу вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №620/4218/18. Так, відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
При цьому, відповідно до ст. 82 Закону №1697-VІІ, прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора. Прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.
Частиною 3 ст. 82 вищевказаного закону визначено, що прокурору надаються додаткові та інші відпустки, передбачені законом.
Судом крім іншого встановлено, що стаж роботи ОСОБА_1 в органах прокуратури становить понад 10 років, що є умовою набуття прокурором права на отримання щорічної додаткової відпустки тривалістю 15 календарних днів, відповідно до ч. 2 ст. 82 Закону №1697-VІІ.
Щодо тверджень відповідача про відсутність підстав для нарахування компенсації ОСОБА_1 за вищевказану додаткову відпустку, суд зазначає наступне.
До інших відпусток законодавство відносить додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-XII. Особам, віднесеним до категорій учасників бойових дій державою гарантовані компенсації та пільги щодо використання чергової відпустки у зручний для них час, а також отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Зазначена відпустка не належить до виду щорічних відпусток, визначених пунктом 1 статті 4 Закону № 504/96-ВР, відповідно на неї не поширюються норми цього Закону, передбачені для щорічних відпусток.
Суд також бере до уваги, що відпустка громадянам, віднесеним до категорій учасників бойових дій, визначена Законом № 3551-XII як пільга, гарантія та компенсація. На відміну від виду щорічних відпусток, додаткової відпустки за стаж чи вислугу років, зазначена відпустка не пов`язана із робочим процесом і надається незалежно від часу роботи на підприємстві, установі, організації.
Витрати, пов`язані з оплатою щорічних відпусток, здійснюються за рахунок коштів підприємств, призначених на оплату праці, або за рахунок коштів фізичної особи, у якої працюють за трудовим договором працівники, а в установах та організаціях, що утримуються за рахунок бюджетних коштів, оплата відпусток провадиться з бюджетних асигнувань на їх утримання. Фінансування видатків на відшкодування витрат на оплату відпусток, що надаються особам, віднесеним до категорії учасників бойових дій, провадиться відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.1994 «Про порядок надання пільг, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Отже, джерела покриття витрат на щорічні відпустки і вищезазначені додаткові відпустки різні.
У даному випадку, суд погоджується з твердженнями позивача, стосовно того що, немає підстав вважати щорічними відпустки, які надаються особам, віднесеним до категорії учасників бойових дій, відповідно до Закону № 3551-XII їх слід відносити до інших видів відпусток, установлених законодавством (частина друга статті 4 Закону України «Про відпустки», ч. 3ст. 82 Закону України «Про прокуратуру»). Частиною 10 ст. 14 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що військовослужбовці та члени їх сімей, які мають право на пільги, гарантії та компенсації відповідно до цього Закону, користуються пільгами, гарантіями та компенсаціями, встановленими для громадян України законами та іншими нормативно-правовими актами, а також рішеннями органів місцевого самоврядування. Якщо такі особи одночасно мають право на отримання однієї і тієї ж пільги, гарантії чи компенсації з кількох підстав, то їм надається за їх вибором пільга, гарантія чи компенсація тільки з однієї підстави, крім випадків, передбачених законами.
Із огляду на зазначене, щорічна додаткова відпустка прокурорам терміном 15 календарних днів за стаж понад 10 років, передбачена ч. 2 ст. 82 Закону України «Про прокуратуру», а також збільшення щорічної відпустки військовослужбовцям з урахуванням вислуги років відповідно до п. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і пільгова додаткова відпустка передбачена для учасників бойових дій п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не є однією і тією ж пільгою, гарантією чи компенсацією, а тому при наданні вказаних відпусток, чи виплаті компенсації за них не може застосовуватися положення абзацу 3 п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якого, військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця, оскільки абзацом першим п. 4 ст. 10-1 вказаного Закону, передбачено надання військовослужбовцям додаткових відпусток за виконання обов`язків військової служби пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або які здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я.
Згідно пункту 10 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці та члени їх сімей, які мають право на пільги, гарантії та компенсації відповідно до цього Закону, користуються пільгами, гарантіями та компенсаціями, встановленими для громадян України законами та іншими нормативно-правовими актами, а також рішеннями органів місцевого самоврядування. Якщо
такі особи одночасно мають право на отримання однієї і тієї ж пільги, гарантії чи компенсації з кількох підстав, то їм надається за їх вибором пільга, гарантія чи компенсація тільки з однієї підстави, крім випадків, передбачених законами.
Отже, оскільки, Закон №1697-VІІ встановлює єдність статусу прокурора, а Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (п. 10 ст. 14) надає право вибору пільги, гарантії чи компенсації за однієї із підстав визначених вказаним Законом та іншими Законами України, то ОСОБА_1 , у якого стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років гарантовано право на отримання щорічної основної відпустки з урахуванням додаткових 15 календарних днів (ч. 2 ст. 82 Закону України «Про прокуратуру»), що узгоджується із п. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якого військовослужбовцям інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Як встановлено судом, та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 при звільнені було компенсовано за період із лютого 2016 року по травень 2019 рок щорічну відпустку терміном лише 30 календарних днів, при наявності права у останнього на 15 щорічних додаткових календарних днів відпустки, отже на день звільнення заборгованість невикористаної відпустки становить за вказаний період 60 календарних днів.
Твердження відповідача про те, що у рік звільнення компенсується невикористана відпустка лише за поточний рік є необґрунтованими, оскільки, як вже зазначалося, відповідно до абзацу 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
До таких висновків, щодо наявності у військовослужбовця права на отримання компенсації за всі невикористані дні відпустки минулих років дійшов Верховний Суд у постанові від 03.10.2019 по справі № 813/1180/18.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що Військова прокуратура протиправно ненарахувала та відмовила у виплаті компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2016 - 2019 роки терміном 60 діб та компенсації за додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2018 - 2019 роки загальним терміном 28 днів ОСОБА_1 .
З урахуванням того, що Військовою прокуратурою з 21.05.2019 і по даний час не повністю проведено виплату грошового забезпечення при звільненні з військової служби ОСОБА_1 , позивач набув право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до повного розрахунку виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 2 Закону 2011-ХІІ, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Відповідно до ч. 1 с. 9 Закон 2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно із частиною 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 р. № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Відповідно до пп. "л" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 цей Порядок застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати (в подальшому - Порядок № 100).
Пунктом 3 Порядку № 100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт; високі досягнення в праці; умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років, тощо.
Згідно із абз. 3 п. 2 Порядку № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 даного Порядку нарахування ви плат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, враховуючи вищевикладене, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Судом встановлено та відповідачем не спростовано, що з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі на день звільнення.
Спеціальним законодавством врегульовано основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей: правове становище осіб, які проходять військову службу у тому числі звільнення з військової служби, а також порядок та умови оплати праці, а саме Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, а в частині яка не врегульована вказаним законодавством, застосовуються норми КЗпП України.
Проте, вказаними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку.
Такий порядок встановлений КЗпП України.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника.
Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КЗпП України.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про невиконання відповідачем у встановлені законом строки обов`язку щодо проведення повного розрахунку з особою, що звільняється з роботи, до нього підлягає застосуванню відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.
Такий висновок суду відповідає також змісту постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зокрема п. 20 цієї постанови, яким визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Із урахуванням вищевикладеного, у суду є всі підстави для висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні підлягають задоволенню.
Аналогічна позиція викладена Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 у справі №813/1180/18.
Із огляду на зазначене для розрахунку середнього грошового забезпечення до складу місячного грошового забезпечення виходячи із розрахункового листа ОСОБА_1 за 2019 рік мають бути включені всі його складові постійного характеру нараховані за розрахунковий період, тобто за 30 днів квітня, а саме:
оклад за посадою у розмірі 7660 грн.;
оклад за військовим званням у розмірі 1410 грн.;
надбавка за доступ до державної таємниці у розмірі 766 грн.;
індексація грошових доходів у розмірі 272,78 грн.;
Для розрахунку середнього грошового забезпечення за березень 2019 року до складу місячного грошового забезпечення, виходячи із розрахункового листа ОСОБА_1 за 2019 рік мають бути включені всі його складові постійного характеру нараховані за розрахунковий період, тобто за 31 день березня, а саме:
оклад за посадою у розмірі 7660 грн.;
оклад за військовим званням у розмірі 1410 грн.;
надбавка за виконання особливо важливих завдань у розмірі 8888,6 грн.;
надбавка за доступ до державної таємниці у розмірі 766 грн.;
премія щомісячна у розмірі 8941,04 грн.;
індексація грошових доходів у розмірі 272,78 грн.;
Отже, для обчислення середнього заробітку з 22.05.2019 до дня остаточного розрахунку при звільненні необхідно застосовувати показник 1725,38 грн. в день (105248,2 грн./61 день).
При цьому суд зазначає, що нормами п. 168.5 ст. 168 Податкового кодексу України передбачено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 р. (далі Порядок), грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Пунктом 3 Порядку передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".
Згідно п. 4 Порядку виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Відповідно до п. 5 Порядку грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Отже, оскільки належна до виплати під час звільнення ОСОБА_1 з військової служби грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за невикористану щорічну відпустку за 2016 - 2019 роки терміном 60 діб відноситься до виплат, право на які позивач набув у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, суд вважає, що дія Порядку поширюється також і на такі виплати.
Жодних заперечень щодо позовної вимоги в цій частині відповідач не заявив.
Невиплата грошової компенсації сталася з вини відповідача, а тому суд вважає, що позивач не може бути позбавлений права на компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб.
Вказана позиція узгоджена з постановою Верховного Суду від 22.06.2018 р. у справі №812/1048/17, де також зазначено, що механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, передбачає виплату такої компенсації у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб за місцем одержання грошового забезпечення одночасно з виплатою грошового забезпечення.
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч. 1 ст. 90 КАС України).
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9 ) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи вищенаведені обставини справи та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В :
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Військової прокуратури Західного регіону України щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення 21.05.2019 компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2016 - 2019 роки терміном 60 діб та компенсацію за додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2018 - 2019 роки загальним терміном 28 днів.
Зобов`язати Військову прокуратуру Західного регіону України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення із розрахунку 1725 (одна тисяча сімсот двадцять п`ять) грн. 38 коп. в день за весь час затримки з 22.05.2019 року по день фактичного розрахунку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 № 44.
Судовий збір розподілу не підлягає.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд.

Суддя В.М. Сакалош