Справа № 640/18044/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2020 року м. Київ № 640/18044/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Менської міської ради Менського району Чернігівської області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Менської міської ради Менського району Чернігівської області (надалі - відповідач), адреса: 15600 , Чернігівська область, місто Мена, вулиця Титаренка Сергія, будинок 7, в якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Менської міської ради Менського району Чернігівської області №254 від 14 червня 2019 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність за межами село Стольне» в частині розгляду проекту землеустрою ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Менську міську раду Менського району Чернігівської області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер :08:000:0192 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства за межами села Лазарівка на території Менської міської ради та передати її безоплатно у власн6ість ОСОБА_1 .

В обгрунтування позовних вимог позивач послався на те, що ним 19 лютого 2019 року подано відповідачу заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності на території Стольненської сільської ради (за межами населених пунктів), до якої додано графічний матеріал, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, яка знаходиться за межами села Лазарівка, яке підпорядковане Стольненській сільській раді Менського району Чернігівської області.

Проте, протягом місяця на адресу позивача не надходило від відповідача ані дозволу на розроблення проекту, ані вмотивованої відмови, у зв`язку з чим позивач замовив розроблення відповідного проекту землеустрою у ФОП ОСОБА_2 , про що повідомив Мінську міську раду листом від 21 березня 2019 року.

Розроблений проект землеустрою був погоджений висновком Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22 квітня 2019 року №3674/82-19, в якому зазначено, що проект землеустрою відповідає вимогам чинного законодавства та прийнятий відповідно до нього.

Більш того, у позовній заяві зазначено, що земельну ділянку зареєстровано у Державному земельному кадастрі з присвоєнням кадастрового номера :08:000:0192.

03 червня 2019 року позивач звернувся до Менської міської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2,0000 га, кадастровий номер :08:000:0192 для ведення особистого селянського господарства за межами села Лазарівка на території Менської міської ради за рахунок земель сільськогосподарського призначення та передачу зазначеної земельної ділянки у власність, до якої додав проект землеустрою та витяг з Державного земельного кадастру.

Станом на день звернення до суду з вказаною заявою, як зазначає позивач, на його адресу не було направлено відповідачем рішення про розгляд звернення та не повернуто оригінал проекту землеустрою, поданий за затвердження.

Між тим, з офіційного сайту відповідача 21 червня 2019 року, як вказано у позовній заяві, позивачу стало відомо, що 14 червня 2019 року Менська міська рада прийняла рішення №254 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність за межами с. Стольне», згідно якого було вирішено розглянути звернення позивача після усунення недоліків в технічній документації, а саме: погодження меж земельних ділянок, провести топозйомку, встановити межові знаки.

За доводами позивача, рішення відповідача є протиправним та таким, що підлягає скасуванню з тих підстав, що у відповідача відсутні повноваження на прийняття такого рішення, перевірка на відповідність проекта землеустрою вимогам законів має здійснюватись на етапі погодження такого проекту, а вчинення будь-яких дій, спрямованих на отримання від позивача додаткових матеріалів суперечить вимогам законодавства.

Більш того, позивач у позовній заяві послався й на те, що при наявності погодженого висновку відповідач мав прийняти лише рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Викладені вище обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що позивач звернувся до Менської міської ради з заявою, а не клопотанням для отримання у власність земельної ділянки, що, за доводами представника відповідача, є порушенням встановленого порядку звернення.

Більш того, у відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що як вважає відповідач, графічні матеріали, які додавались до заяви повинні бути такими, обсяг даних яких дозволяє чітко ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки відносно інших землевласників та землекористувачів, а бажана земельна ділянка має бути максимально конкретизованою, що б давало можливість міській раді встановити зазначене місце розташування, перевірити відповідність її місця розташування вимогам закону та у передбачених випадках надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо чітко визначеної земельної ділянки.

На підставі викладених вище обставин, представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Не погоджуючись з доводами представника відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, позивач надав відповідь на відзив на позовну заяву, в якій послався на те, що доводи представника відповідача не спростовують обставини, якими обгрунтовуються позовні вимоги.

Більш того, позивач вказав й на те, що бездіяльність відповідача за заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не є предметом спірних правовідносин та не відноситься до об`єктів доказування цього спору.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 22 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та витребувано від відповідача додаткові докази.

Копія ухвали суду від 22 жовтня 2019 року отримана уповноваженою особою відповідача 31 жовтня 2019 року, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (Т.1, арк. 110), проте, станом на 21 лютого 2020 року вимоги ухвали суду в частині подання відповідачем додаткових доказів у справі не виконані з невідомих суду підстав.

Згідно з частиною 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Враховуючи, що відповідачем не надано доказів на пропозицію суду, суд дійшов висновку про можливість вирішення даної адміністративної справи на підставі наявних доказів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

11 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Менської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення (землі запасу) комунальної власності на території Стольненської сільської ради Менського району Чернігівської області (за межами населених пунктів) (Т.1, арк. 21).

У зв`язку із неотриманням у законодавчо встановлені строки відповіді на вищевказану заяву, позивач замовив у ФОП ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення бажаної земельної ділянки, про що повідомив відповідача заявою від 21 березня 2019 року (Т.1, арк. 22).

На виконання умов укладеного договору №53/03-19 від 20 березня 2019 року ФОП ОСОБА_2 розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 2.0000 га, у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства за межами с. Стольне на території Менської міської ради Менського району Чернігівської області (Т.1, арк. 14-64).

03 червня 2019 року позивач звернувся до Менської міської ради з заявою про затвердження вказаного вище проекту землеустрою (Т.1, арк. 65). До заяви позивачем було додано сам проект та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Суд звертає увагу, що звернення особи з «заявою», а не з «клопотанням» не змінює по суті зміст цього документа та, відповідно, саму його прохальну частину, тому твердження відповідача щодо порушення позивачем процедури звернення, зокрема, подання не «клопотання», а «заяви» жодним чином не впливає вирішення справи по суті.

14 червня 2019 року тридцять другою сесією сьомого скликання Менської міськради прийнято рішення №254 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність за межами с. Стольне», яким, керуючись статтею 34 Закону України «Про землеустрій», статтею 10 Закону України «Про топографогеодезичну і картографічну діяльність», статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішила звернення позивача розглянути після усунення недоліків в технічній документації, а саме: погодження меж земельних ділянок, проведення топозйомки, встановлення межових знаків (Т.1, арк. 13).

Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частинами 1 та 3 статті 22 Земельного кодексу України передбачено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 цієї ж статті набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Пунктом «б» частини 1 статті 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до частин 8 та 9 статті 118 Земельного кодексу України Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186- -1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частина 10 статті 118 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини 6 статті 186 Земельного кодексу України Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У частині 17 цієї ж статті зазначено, що підставою для відмови у погодженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

В свою чергу, згідно частини 1 статті 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до частини 5 статті 186-1 Земельного кодексу України органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Згідно із частиною 6 статті 186-1 Земельного кодексу України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.

Частиною 8 статті 186-1 Земельного кодексу України передбачено, що У висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений). Органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки. Повторна відмова не позбавляє права розробника проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки усунути недоліки проекту та подати його на погодження.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дозволяє суду дійти висновку про те, що законом визначено певний алгоритм та поетапність процесу надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, а саме:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо передачі земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо передачі земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) укладення угоди на розроблення проекту землеустрою на підставі дозволу органу місцевого самоврядування або за принципом мовчазної згоди;

4) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема, з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, у відповідності до приписів статті 186-1 Земельного кодексу України;

5) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

6) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у користування або рішення про відмову передання земельної ділянки у користування.

Наведене в сукупності дозволяє суду дійти висновку, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише невідповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Так, відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року №858-IV проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають:

завдання на розроблення проекту землеустрою;

пояснювальну записку;

копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності);

рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом);

письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду;

довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями;

матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки);

відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки);

копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна для об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками, які розташовані на земельній ділянці;

розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом);

розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом);

акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки);

акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки);

перелік обмежень у використанні земельних ділянок;

викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки);

кадастровий план земельної ділянки;

матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки);

матеріали погодження проекту землеустрою.

Суд зауважує, що перелік документів, які повинен подати заявник, визначений законом, тобто, вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені законом, забороняється, при цьому, підстави відмови у затвердженні проекту землеустрою, є вичерпними, а тому, будь-які дії, спрямовані на отримання від особи, яка звернулася з метою затвердження проекту землеустрою, додаткових матеріалів, в тому числі їх уточнення, прямо суперечать закону та є протиправними.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем 14 червня 2019 року прийнято рішення №254 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність за межами с. Стольне», яким, з посиланням на статтю 34 Закону України «Про землеустрій», статтю 10 Закону України «Про топографогеодезичну і картографічну діяльність», статтю 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішено звернення позивача розглянути після усунення недоліків в технічній документації, а саме: погодження меж земельних ділянок, проведення топозйомки, встановлення межових знаків.

Проте, з урахуванням вищезазначених положень чинного законодавства, суд зазначає, що вимоги, викладені у оскаржуваному рішенні, є безпідставними, оскільки чинним законодавством не передбачено право Менської міської ради вимагати від особи, яка звернулась із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, усунення недоліків в технічній документації.

Крім того, на законодавчому рівні розмежовано поняття «проект землеустрою» та «технічна документація».

Зокрема, статтею 1 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року №858-IV визначено, що проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом.

В свою чергу, технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.

Суд зазначає, що наявний у матеріалах справи проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки містить в собі матеріали геодезичного вишукування, схему розміщення земельної ділянки, відомість про обчислення площі земельної ділянки, які надають можливість у повній мірі ідентифікувати бажану ОСОБА_1 земельну ділянку. Також, до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки додано креслення перенесення меж земельної ділянки в натурі, кадастровий план, які містять зображення контуру земельної ділянки та її місцезнаходження відносно інших земельних ділянок.

Крім того, як вбачається з матеріалів, доданих до проекту землеустрою, вони містять висновок експерта державної експертизи про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 22 квітня 2019 №3674/82-19 (Т.1, арк. 47), згідно якого проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства, розроблений ФОП ОСОБА_2 на замовлення позивача, відповідає земельному законодавству та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам. Зауваження та пропозиції до проекту землеустрою відсутні. Підсумкова оцінка проекту: «погоджується».

За таких підстав, суд дійшов висновку, що наданий ОСОБА_1 до Менської міської ради проект землеустрою пройшов усі необхідні погодження зі всіма передбаченими законом органами.

Суд звертає увагу, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, а рішення приймати обґрунтовано.

У даному випадку, за наявності погодженого висновку відповідного органу виконавчої влади, у відповідача були відсутні правові підстави для утримання від погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, наданого позивачем, або наданні мотивованої відмови у його погодженні.

Відповідно до статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель; земельне законодавство базується на принципі забезпечення гарантій прав на землю.

Суд зазначає, що органи державної влади не можуть безпідставно приймати рішення, що пов`язані з обмеженням реалізації певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, відстрочувати термін реалізації права на земельні ділянки сільськогосподарського призначення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами державної влади і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з конституційним принципом, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3 Конституції України).

З урахуванням вищевикладеного та наданих доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення у повному обсязі.

При цьому, доводи відповідача про втручання суду у дискреційні повноваження Менської міської ради суд вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 23 травня 2018 року у справа №825/602/17.

У справі, що розглядається, повноваження щодо затвердження проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його затвердженні, регламентовано Земельним кодексом України.

Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен затвердити проект. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою або не затвердити (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідачем не прийнято рішення щодо поданої позивачем заяви про затвердження проекту землеустрою у строк, встановлений Земельним кодексом України, а фактично протиправно відтерміновано її розгляд до усунення недоліків. Наведене ставить позивача у правову невизначеність, що є недопустимим у відповідності до змісту та сутності принципів верховенства права та законності, а також порушує конституційні права позивача щодо розгляду її звернення органом місцевого самоврядування.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№29979/04) визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» №33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» №48939/99, «Moskal v. Poland» №10373/05).

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Стосовно стягнення за рахунок бюджетних асигнувань витрат, пов`язаних з правничою допомогою у розмірі 9000,00 грн, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI ).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI ).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Більш того, суд зауважує, що у висновку ЄСПЛ, викладеному у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), у пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява №72277/01), у пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (Заява №66561/01), суд зазначив, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обгрунтованим, а у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі «Lavents v. Latvia» (Заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну ціну.

Так, як вбачається з наданої суду копії договору про надання правової допомоги від 19 червня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 (надалі - клієнт) та адвокатським об`єднанням «Бізнес проект» (надалі - адвокатське об`єднання) (Т1, арк. 76-78), останній зобов`язався надати необхідну правову допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором, а клієнт зобов`язався оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання даного договору.

Розділом 4 даного договору передбачені умови та порядок оплати послуг адвокатського об`єднання, зокрема, у пункті 4.1 вказано, що вартість однієї години роботи адвоката складає 1000,00 грн.

Як вбачається з копії акта наданих послуг №2 від 06 листопада 2019 року, адвокатським об`єднанням «Бізнес проект» Пасічнику К . В. надані наступні послуги:

1. ознайомлення з документами ОСОБА_1 щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, їх опрацювання та аналіз, вироблення правової позиції по спірним питанням, кількість витрачених годин - 2 години, розмір гонорару 2000,00 грн (дата надання послуги 19 червня 2019 року);

2. підготовка позовної заяви до Менської міської ради та формування додатків до неї, кількість витрачених годин - 4 години, розмір гонорару - 4000,00 грн (дата надання послуги 16 вересня 2019 року);

3. підготовка відповіді на відзив Менської міської ради по справі №640/18044/19, кількість витрачених годин - 3 години, розмір гонорару 3000,00 грн (дата надання послуги - 29 жовтня 2019 року).

Всього за 9 годин наданих послуг сплаті підлягає 9000,00 грн, які відповідно до наявних в матеріалах справи копій рахунку на оплату №4 від 08 листопада 2019 року та квитанції №13202D2060 від 11 листопада 2019 року сплачені позивачем на рахунок АО «Бізнес проект».

Так, щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в частині ознайомлення з документами ОСОБА_1 щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, їх опрацювання та аналіз, вироблення правової позиції по спірним питанням, на яку витрачено 2 години, суд вважає її безпідставною, оскільки матеріалами справи не підтверджується час, коли розпочато надання цієї послуги, час закінчення ознайомлення, також не зазначено ким саме з адвокатів було надано цю послугу, оскільки умовами договору передбачено надання правових послуг позивачу декількома адвокатами, які можуть діяти від імені позивача самостійно один від одного.

Більш того, суд зауважує, що відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 19 червня 2019 року, адвокатське об`єднання «Бізнес Проект» взяло на себе зобов`язання надавати позивачу необхідну правову допомогу, при цьому, ознайомлення з матеріалами, які надані клієнтом адвокатському об`єднанню не може бути розцінено судом як надання правової допомоги клієнту, а тому не може бути віднесено судом до витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку суд не вбачає підстав для стягнення суми у розмірі 2000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Стосовно підготовки позовної заяви до Менської міської ради та формування додатків до неї (кількість витрачених годин - 4 години, розмір гонорару - 4000,00 грн (дата надання послуги 16 вересня 2019 року) та відповіді на відзив Менської міської ради по справі №640/18044/19 (кількість витрачених годин - 3 години, розмір гонорару 3000,00 грн (дата надання послуги - 29 жовтня 2019 року), суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 , позовна заява підписана саме останнім, в ній відсутні відомості щодо наявності у позивача представника, такі ж відомості відсутні й у відповіді на відзив на позовну заяву, яка подана та підписана також самим позивачем, тобто матеріалами справи не підтверджено, що позивачу надавалась правова допомога у підготовці цих процесуальних документів.

При цьому, сам факт наявності в матеріалах справи копії договору про надання правової допомоги від 19 червня 2019 року не може свідчити про надання позивачу будь-якої правової допомоги в межах розгляду даної адміністративної справи.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про необгрунтованість вимог щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн та відсутність правових підстав для їх стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача, оскільки останнім не доведено суду, що адвокатським об`єднанням «Бізнес Проект» надавалась правова допомога при складанні позовної заяви та відповіді на відзив на позовну заяву, а сам факт сплати грошових коштів на рахунок адвокатського об`єднання не може беззаперечно підтверджувати саме факт надання правової допомоги.

Більш того, суд зазначає, що, навіть, у разі підтвердження надання позивачу правової допомоги у вигляді підготовки позовної заяви та відповіді на відзив на позовну заяву, розмір гонорару, який зазначений у акті наданих послуг №2 від 06 листопада 2019 року не може бути визнаний судом співмірним зі складністю справи та обсягом наданих послуг позивачу, часом, витраченим на виконання відповідних робіт (послуг).

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 1536,80 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 1536,80 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Менської міської ради Чернігівської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення тридцять другої сесії сьомого скликання Менської міської ради Менського району Чернігівської області «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність за межами с. Стольне» №254 від 14 червня 2019 року в частині, що стосується розгляду заяви ОСОБА_1 від 03 червня 2019 року з доданими до неї документами.

3. Зобов`язати Менську міську раду Менського району Чернігівської області прийняти у порядок та спосіб, встановлені чинним законодавством, рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 2,0000 га, у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства за межами с. Стольне на території Менської міської ради Менського району Чернігівської області, наданого відповідно до заяви від 03 червня 2019 року.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1536,80 грн (одна тисяча п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Менської міської ради Менського району Чернігівської області (15600, Чернігівська область, місто Мена, вулиця Титаренка Сергія, будинок 7, ).

5. У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Менської міської ради Менського району Чернігівської області витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова