Справа № 240/12150/19
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2020-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гуріна Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України про стягнення компенсації втрати частини доходів, інфляційних втрат та 3% річних,
9 грудня 2019 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України, у якому просить:
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі №240/4929/18 позивачу було встановлено та виплачено належне йому грошове забезпечення за посадою начальника адміністративної групи Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України за період з 30 червня 2015 року до 28 червня 2016 року, яке протиправно своєчасно не було виплачене, і видана довідка військовою частиною НОМЕР_1 від 20 вересня 2019 року №403/477, в якій зазначена загальна сума нарахування 122310,68 грн без виключення сум відрахування на податки. Позивач зазначив, що внаслідок неправомірних дій відповідача він тривалий час не отримував належного йому грошового забезпечення під час проходження військової служби та після звільнення у відставку, крім того, до 10 вересня 2019 року позивач щомісячно втрачав частину своїх доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, інфляційні втрати. На заяву позивача про здійснення компенсації втрати частини доходів (грошового забезпечення) у зв`язку з порушенням строків їх виплати, інфляційних втрат і 3% річних, відповідач відповіді не надав. Вказана бездіяльність відповідача слугувала підставою для звернення з даним позовом до суду.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Згідно з положеннями частини 5 статті 262, частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі №240/4929/18, залишеним без змін та постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 4 червня 2019 року, визнано протиправним і скасовано пункт 2 наказу начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 10 липня 2015 року №130 із змінами, внесеними наказом начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 6 липня 2016 року №124, щодо призупинення виплати грошового забезпечення полковнику ОСОБА_1 з 30 червня 2015 року. Зобов`язано Центр оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України нарахувати та виплатити грошове забезпечення за період з 30 червня 2015 року до 28 червня 2016 року за посадою начальника адміністративної групи Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (а.с.28-35).
На виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі №240/4929/18 та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 4 червня 2019 року та відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», - начальником Центру пунктом 3 наказу (по стройовій частині) від 9 липня 2019 року №127 скасовано пункт 2 наказу начальника Центру (по стройовій частині) від 10 липня 2015 року №130 зі змінами, внесеними наказом начальника Центру (по стройовій частині) №124 від 6 липня 2016 року, щодо призупинення виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 , начальнику адміністративної групи Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України та видано наказ від 29 липня 2019 року №71 «Про виконання рішення суду», яким встановлено та виплачено ОСОБА_1 грошове забезпечення за посадою начальника адміністративної групи Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України за період з 30 червня 2015 року до 28 червня 2016 року та видана довідка військовою частиною НОМЕР_1 від 20 вересня 2019 року №403/477, в якій зазначена загальна сума нарахування 122310,68 грн (без включення податків) (а.с.36-39).
7 листопада 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою на ім`я начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України про виплату компенсації втрати частини доходів (грошового забезпечення) у зв`язку з порушенням строків їх виплати, інфляційних втрат і 3% річних (а.с.40-44).
На вказану заяву відповідачем не було надано відповіді.
Не погодившись з такою бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов`язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про державну кримінально-виконавчу службу України", Законом України "Про Національну поліцію", Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб".
Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
В силу приписів пункту 242 вказаного Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів і компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Тобто, за наявності визначених Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" умов, присуджена за рішенням суду сума підлягає компенсації у тому ж самому порядку, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі №6-43цс14.
Таким чином, коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. А отже, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів.
За таких обставин, право на компенсацію позивач набув після набрання законної сили рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі №806/4929/18, а не за період вказаний у позовній заяві та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.
Як вже було зазначено, відповідачем добровільно та своєчасно здійснено заходи для виконання судових рішень щодо нарахування та виплати позивачу грошового доходу, а саме встановленим порядком подані документи до військової частини НОМЕР_1 (м.Житомир), на підставі яких позивачу виплачені середній заробіток у розмірі місячного грошового забезпечення та грошове забезпечення за період з 30 червня 2015 року до 29 червня 2016 року.
Тобто, без виплати заборгованості визначеного доходу не має підстав для виплати компенсації, оскільки виплата компенсації провадиться у тому ж місяці у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Також слід зазначити, що Положенням №1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до наказу Міністра оборони України від 29 липня 2016 року №706 (із змінами від 16 серпня 2016 року №763) на підставі наказу начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройові частині) від 31 серпня 2016 року №164 (а.с.103).
Однак, позивач вважаючи розрахунок неправомірним, вже звертався до суду з позовом, який стосувався належних виплат звільненому працівникові.
Частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За такого правового врегулювання, передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України.
При цьому стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Така позиція узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України.
Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 8 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.
Отже, відсутні підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі №807/1502/15, від 27 червня 2018 року у справі №810/1543/17 та від 18 листопада 2019 року у справі №0940/1532/18. А також у постановах Сьомого апеляційного адміністративного суду від 8 жовтня 2019 року у справі №240/7966/19 та від 10 грудня 2019 року у справі №560/2342/19.
На підставі викладеного, а також у зв`язку з виконанням відповідачем у повному обсязі у встановлений законом строк рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі №806/4929/18, яким частково задоволено позовні вимоги позивача з врахуванням всіх фактичних обставин справи, особливостей виникнення спірних правовідносин та визначення розміру відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи, підстави для виплати позивачу компенсації, передбаченої Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" відсутні.
Щодо нарахування та виплати позивачу інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає наступне.
Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду. З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, 13 червня 2019 року, 10 жовтня 2019 року (справи №№822/723/17,1840/2507/18, №1840/2505/18 відповідно).
Крім того, відповідно до статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При розгляді справ про передбачену статтею 625 Цивільного кодексу України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.
Передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.
У зв`язку з вищевикладеним, правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем не регулюються цивільно-правовим договором, внаслідок якого може настати відповідальність щодо виплати інфляційних втрат і 3% річних, а тому підстави нарахування позивачу інфляційних втрат та 3% річних відсутні.
Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Посилання позивача на постанови Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року №21-8а15, від 1 березня 2018 року у справі №806/1551/17 є помилковим, оскільки дані судові рішення не стосується правовідносин щодо проходження військової служби. Крім того, у вказаних справах Верховним Судом України було застосовано норми спеціального законодавства, що регулювали порядок та умови проходження служби в міліції та поліції.
Посилання позивача на рішення Європейського суду також є безпідставними, оскільки відповідач не ставив свої дії у залежність від бюджетних асигнувань. Крім того, відповідач під час виникнення спірних правовідносин, повністю дотримався власних процедур, встановлених вищевказаним спеціальним законодавством та жодного разу не уникав виконання своїх обов`язків.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач не довів позовних вимог, а суб`єкт владних повноважень, який заперечує проти позову, довів, що діяв у межах закону відмовляючи ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті компенсації втрати частини доходів, інфляційних втрат та 3% річних, що підтверджено доказами, перевіреними судом, тому, з урахуванням встановлених обставин в адміністративній справі, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Зважаючи на відсутність документально підтверджених понесених судових витрат у даній адміністративній справі та на відмову у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.М. Гурін