Справа № 200/9614/19-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2020 року справа №200/9614/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі: головуючого судді Міронової Г.М., суддів Арабей Т.Г., Геращенка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги Офісу великих платників податків Державної податкової служби на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 р. (повне рішення суду складено 2 жовтня 2019 року у м. Слов`янськ) та додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року (у повному обсязі складено 7 жовтня 2019 року у м. Слов`янськ) у справі № 200/9614/19-а (головуючий І інстанції суддя Куденков К.О.) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-ШІППІНГ" до Офісу великих платників податків Державної податкової служби про визнання протиправними і скасування вимоги та рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ-ШІППІНГ" (далі - позивач) 31.07.2019 звернулось до суду з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - відповідач), в якому просило рішення від 23.05.2019 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів своєчасно ненарахованого єдиного внеску скасувати; скасувати вимогу від 23.05.2019 року № Ю-1 про сплату недоїмки єдиного внеску та вирішити питання судових витрат (т. 1 а.с. 1-11).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2019 року у справі № 200/9614/19-а адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною і скасовано вимогу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 23 травня 2019 року № Ю-1 про сплату боргу (недоїмки).

Визнано протиправним і скасовано рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 23 травня 2019 року № частково на суму застосованих штрафних санкцій в розмірі 16 272, 70 (шістнадцять тисяч двісті сімдесят дві) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено (т. 4 а.с. 120-123).

Додатковим рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму судових витрат у розмірі 771, 05 грн. (т. 4 а.с. 132-133).

Не погодившись з рішеннями суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати рішення суду першої інстанції від 1 жовтня 2019 року та 7 жовтня 2019 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що позивачем не нараховано та не утримано єдиний внесок на виплати в межах середнього заробітку працівників призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, які не компенсувались з бюджету, за період з березня 2014 року по березень 2015 року в загальній сумі 32 545, 40 грн.

Апелянт посилається на п.п. п. 1 ст. 1 Закону України від 20 травня 2014 року № 1275 та постанову Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року № 105 та зазначає, що з метою отримання бюджетних коштів для виплати працівникам компенсації у межах середнього заробітку у строки, визначені ст. 115 КЗпП, роботодавці визначають середню заробітну плату таких працівників як розрахункову величину та інформують про її розміри органи соціального захисту населення шляхом заповнення звітів, доданих до Порядку № 105.

Однак позивачем не було врегульовано питання про надання компенсації з бюджету в межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації та не проінформовано органи соціального захисту населення щодо необхідності проведення компенсації розміру середньої заробітної плати та неподані відповідні звіти, що є порушенням п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 1 ч. 1, ч. 5, ч. 7 ст. 7, ч. 8 ст. 9 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача підтримує висновок суду першої інстанції та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду не оскаржено.

Згідно ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ТОВ «Метінвест-Шіппінг» є юридичною особою (ідентифікаційний код: 31158623, місцезнаходження: 87510, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Ширшова, буд. 6А) та знаходиться на обліку у відповідача, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

За наслідками проведеної документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Метінвест-Шіппінг» відповідачем складено акт від 22.04.2019 № 45/28-10-47-13/31158623.

В акті перевірки відбито, що ТОВ «Метінвест-Шіппінг» з питання нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску з нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати за період з 01.01.2012 по 30.09.2018 допустило порушення п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 1 ч. 1, ч. 5 ,ч. 7, ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме: підприємством не нараховувався та не утримувався єдиний внесок на виплати в межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призивом під час мобілізації, які не компенсувалися з бюджету за період з березня 2014 року по березень 2015 року.

Зазначено, що в березні 2014 року два співробітника філії ТОВ «Метінвест-Шіппінг» м. Одеса були призвані на військову службу за призивом під час мобілізації. ОСОБА_1 за період з 31.03.2014 по 23.03.2015 та ОСОБА_2 за період з 31.03.2014 по 22.10.2014, згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, на період мобілізації нараховувалась заробітна в розмірі середнього заробітку, на яку не нараховувався та з якої не утримувався єдиний соціальній внесок.

З метою отримання бюджетних коштів для виплати працівниками компенсації у межах середнього заробітку у строки, визначені ст. 115 КЗпП, роботодавці визначають середню заробітну плату таких працівників як розрахункову величину та інформують про її розмір органи соціального захисту населення шляхом заповнення звітів, доданих до Порядку № 105. Підприємством не було врегульовано це питання та не проінформовано органи соціального захисту населення щодо компенсації розміру середньої заробітної плати та не додані відповідні звіти, чим порушено п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 1 ч. 1, ч. 5, ч. 7 ст. 7, ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме: не нараховано єдиний внесок на середню заробітну плату в сумі 29705,76 грн. та не утримано єдиного внеску із заробітної плати в сумі 2839,64 грн. за період з 31.03.2014 по 23.03.2015.

Також у цьому акті вказано на те, що в поданих ТОВ «Метінвест-Шіппінг» звітах про суми нарахованої заробітної плати (грошового забезпечення, доходу) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування були здійснені коригування. У ході перевірки встановлено, що коригування ТОВ «Метінвест-Шіппінг» у бік збільшення в грудні 2015 року в загальній сумі 145 614,37 грн. проводилося у зв`язку з виправленням недостовірних даних поданого звіту про ЄСВ, які виникли внаслідок: - невірного розрахунку нарахованого єдиного внеску з застосуванням понижуючого коефіцієнту у квітні 2015 (заниження нарахованого єдиного внеску в сумі 1365,27 грн.); - застосуванням платником коефіцієнту в серпні 2015 року при невиконанні одночасно трьох умов застосування коефіцієнту (заниження нарахованого єдиного внеску в сумі 144249,1 грн.).

Контролюючий орган послався на те, що ТОВ «Метінвест-Шіппінг» у всіх періодах застосування коефіцієнту до нарахованого єдиного внеску були виконані всі умови щодо застосування коефіцієнту, крім серпня 2015 року. У цьому періоді не була виконана друга умова, а саме: після застосування коефіцієнта середній платіж на одну застраховану особу у звітному місяці повинен складати не менш ніж середньомісячний платіж на одну застраховану особу платника за 2014 рік. При розрахунку коефіцієнта в серпні 2015 року ця величина дорівнювалась 3 084,45 грн. Тоді як у 2014 році середньомісячний платіж на одну застраховану особу платника складав 3 087,66 грн., тобто умова не була виконана, коефіцієнт не повинен був застосовуватися до нарахованого єдиного внеску платником.

Підприємством виявлено помилку та внесені коригування в грудні 2015 року в сумі 145 614,37 грн., єдиний внесок перераховано до бюджету в повному обсязі. Коригування проводились внаслідок самостійно виявлених недостовірних даних платником.

На підставі наведеного в акті перевірки від 22.04.2019 № 45/28-10-47-13/31158623 відповідач дійшов висновків про порушення позивачем:

- п. 1 ч. 2 ст. 6, ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»: ТОВ «Метінвест-Шіппінг» несвоєчасно та не в повному обсязі нараховано і сплачено єдиний внесок за квітень, серпень 2015 року при розрахунку понижуючого коефіцієнту в сумі 145 614,37 грн., що було відкориговане у звіті з єдиного внеску за грудень 2015;

- п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 1 ч. 1, ч. 5, ч. 7 ст. 7, ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»: ТОВ «Метінвест-Шіппінг» не нарахувало та не утримало єдиний внесок на виплати в межах середнього заробітку працівників призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, які не компенсувалися з бюджету, за період з березня 2014 року по березень 2015 року в загальній сумі 32 545,40 грн. (у тому числі не нараховано 29 705,76 грн., не утримано 2 839,64 грн.) (т. 1 а.с. 36-245).

ТОВ «Метінвест-Шіппінг» подало заперечення № 552 від 08.05.2019 на вказаний акт перевірки.

На ці заперечення Офіс великих платників податків надав відповідь від 20.05.2019 № 25283/10/28-10-47-13, якою повідомив, що висновки акта перевірки є правильними.

На підставі акта перевірки від 22.04.2019 № 45/28-10-47-13/31158623 відповідачем складена вимога про сплату боргу (недоїмки) від 23.05.2019 № Ю-1, за якою ТОВ «Метінвест-Шіппінг» повинно сплатити 32 545,40 грн. недоїмки з єдиного внеску.

Також на підставі акта перевірки від 22.04.2019 № 45/28-10-47-13/31158623 Офіс великих платників податків прийняв рішення від 23.05.2019 № , яким до позивача застосовано 89079,89 грн. штрафних санкцій у зв`язку з донарахуванням 178159,77 грн. єдиного внеску згідно з п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

До вказаного рішення доданий розрахунок штрафних санкцій, з якого випливає, що відповідачем застосовано:

- 16 272,70 грн. штрафних санкцій за ненарахування і неутримання єдиного внеску на виплати в межах середнього заробітку працівників призваних на військову службу за призовом під час мобілізації;

- 72 807,19 грн. несвоєчасно та не в повному обсязі нараховано і сплачено єдиний внесок за квітень, серпень 2015 року при розрахунку понижуючого коефіцієнту в сумі 145 614,37 грн. Штрафна санкція в цій частині застосована в межах граничного розміру штрафу 50 % (т. 1 а.с. 12-14).

На вказані вимогу і рішення позивачем подано скаргу № 839/19 від 06.06.2019, яка залишена без задоволення рішення Державної фіскальної служби України від 10.07.2019 № 31911/6/99-99-11-05-02-25 (т. 1 а.с. 15-31).

Також сторонами надана звітність ТОВ «Метінвест-Шіппінг» з єдиного внеску.

Зі звіту з єдиного внеску ТОВ «Метінвест-Шіппінг» від 18.01.2016 за грудень 2015 року вбачається, що позивачем донараховано єдиний внесок у розмірі 145614,37 грн. у зв`язку з виправленням помилки, допущеної в попередніх звітних періодах.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Закон від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Змістом п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Приписами ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Ч. 2 ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI унормовано, що у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Пунктом 3 ч. 11 ст. 25 Закону № 2464-VI передбачено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: 3) за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

У відповідності до пп. 3 п. 2 розділу VII Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за № 508/26953, визначено, що згідно з частиною одинадцятою статті 25 Закону до платників, визначених підпунктами 1-4 та 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, органи доходів і зборів застосовують штрафні санкції в таких розмірах: за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску до 01 січня 2015 року накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми, а після 01 січня 2015 року - 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Для розрахунку зазначеного штрафу кількість звітних періодів розраховується, починаючи з місяця, на який припадає термін подання звітності за період, за який донараховано (обчислено) суми єдиного внеску, та закінчуючи місяцем, на який припадає отримання таким платником акта перевірки від органу доходів і зборів або в якому він подав звітність, де зазначено такі донараховані суми.

Якщо за результатами перевірки виявлено в окремих місяцях суми донарахованого (своєчасно не обчисленого) єдиного внеску, за кожне таке донарахування (кожний місяць) відповідно до Закону накладає.

Таким чином, у зв`язку з донарахуванням позивачем у звіті за грудень 2015 року, який подано в січні 2016 року, своєчасно ненарахованого єдиного внеску за квітень і серпень 2015 року, відповідачем правомірно застосовано штрафні санкції в розмірі 10 відсотків за кожний звітний період на підставі п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону № 2464-VI, у межах 50 відсоткового обмеження. Тобто, оскаржуваним рішенням від 23.05.2019 № Офіс великих платників податків правомірно застосував до позивача штрафні санкції в розмірі 72807,19 грн.

Частиною 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону № 1169-VII від 27.03.2014, передбачено, що працівникам, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, гарантується збереження місця роботи, посади і середнього заробітку.

Частиною 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону № 1275-VII від 20.05.2014, передбачено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону № 116-VIII від 15.01.2015, передбачено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року № 105 (далі Порядок № 105), передбачено, що для виплати компенсації підприємство, установа або організація подає щомісяця до 15 числа органу соціального захисту населення звіт про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 1, погоджений районним (міським) військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа їх копій, а також зведених звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 структурним підрозділам соціального захисту населення (п. 4 Порядку № 105).

Також пунктами 5-7 Порядку № 105 встановлено, що обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (ЗП України, 1995 р., № 4, ст. 111).

Виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені статтею 115 Кодексу законів про працю України.

Оподаткування, нарахування і сплата єдиного соціального внеску на компенсацію проводяться відповідно до Податкового кодексу України і Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

За змістом ч. 7 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у редакції Закону України № 1275-VII від 20.05.2014, передбачено, що перелік видів виплат, на які не нараховується єдиний внесок, затверджується Кабінетом Міністрів України. Не нараховується єдиний внесок на виплати, які компенсуються з бюджету в межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

У постанові від 01.03.2016 у справі № 816/1993/15 Верховний Суд України зазначив, що, оскільки наведені вище норми законодавства України не передбачають прямої виплати коштів мобілізованим працівникам з Державного бюджету України, то вказані виплати можуть здійснюватися роботодавцями з подальшою компенсацією відповідних витрат за рахунок коштів Державного бюджету України. Таким чином, враховуючи ту обставину, що Кабінет Міністрів України у 2014 році не визначив порядку виплати компенсації підприємствам у межах середнього заробітку мобілізованим працівникам з Державного бюджету України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про відсутність підстав для нарахування і сплати податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску мобілізованим працівникам, оскільки компенсаційні виплати з бюджету у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період звільнені від нарахування зазначених платежів.

Також Верховний Суд в постанові від 20.11.2018 у справі № 808/1636/17 дійшов правового висновку, що на час спірних відносин законодавство України передбачало звільнення роботодавців від нарахування та утримання єдиного внеску з виплат, що компенсуються з бюджету в межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

У відповідності до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції вказує на те, що подальше звернення платника єдиного внеску (роботодавця) для виплати йому компенсації згідно з Порядком № 105, який набув чинності лише в березні 2015 року, - не є умовою застосування приписів ч. 7 ст. 7 Закону № 2464-VI.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваної вимоги від 23.05.2019 № Ю-1 про сплату недоїмки в розмірі 32 545, 40 грн. і рішення від 23.05.2019 № в частині застосування штрафних санкцій в розмірі 16 272,70 грн., а тому оскаржувана вимога правильно скасована повністю, а спірне рішення має бути скасоване частково на суму застосованих штрафних санкцій в розмірі 16 272,70 грн.

Частиною другою статті 77 КАС України встановлено: в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. І відповідачем не доведено, що, приймаючи рішення від 23.05.2019 року № про застосування штрафних санкцій та вимогу від 23.05.2019 року № Ю-1 він діяв правомірно.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною 7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з ч. 3 ч. 4 ст. 143 КАС України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 252 КАС України передбачено, що суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно з ч. 1 і ч. 3 ст. 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

У межах цієї справи позивач оскаржував вимогу від 23.05.2019 №Ю-1 про сплату боргу в розмірі 32 545,40 грн. і рішення від 23.05.2019 №, яким до позивача застосовані штрафні санкції в розмірі 89079,89 грн.

Сума заявлених позовних вимог складає 121625,29 грн., сума задоволених позовних вимог складає 48818,10 грн.

Отже, стягненню на користь позивача підлягає 771,05 грн. понесених судових витрат (судового збору) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, як вірно зазначено судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішень суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 р. - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби на додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 р. та додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року у справі № 200/9614/19-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складений 24 лютого 2020 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді Т.Г. Арабей

І.В. Геращенко