Справа № 1340/5099/18
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2020-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 рокуЛьвівСправа № 1340/5099/18 пров. № А/857/788/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Хітрень О.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Майорчака В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року про залишення без розгляду позовної зави у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Західного регіону України про визнання протиправними і скасування наказів, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, -

суддя (судді) в суді першої інстанції - Мричко Н.І.,

час ухвалення рішення - 14:45:29,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення - 10.12.2019 року,

ВСТАНОВИВ:

31.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової прокуратури Західного регіону України, в якому просив: визнати протиправними рішення та дії відповідача щодо невиплати йому премії за лютий і березень 2018 року та видання наказів військового прокурора Західного регіону України від 26.02.2018 року № 119к і від 27.03.2018 року № 166к; визнати протиправними рішення і дії відповідача щодо невиплати йому надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи за лютий 2018 року та скасування йому надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи з 01.03.2018 року, а також видання наказів військового прокурора Західного регіону України від 26.02.2018 року № 120к та від 27.03.2018 року № 167к; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату його грошового забезпечення, виходячи з повного розміру премії військовослужбовцям керівного складу Військової прокуратури Західного регіону України за лютий і березень 2018 року та повного розміру в 100% надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи за лютий 2018 року та починаючи з 01.03.2018 року до часу фактичної виплати, та виплатити заборгованість, що виникне на день такого перерахунку.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року позовну заяву залишено без розгляду.

Ухвала мотивована тим, що до заявлених ОСОБА_1 позовних вимог слід застосувати строк звернення до адміністративного суду, встановлений ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. При цьому, суд зазначив, що поважними причинами пропуску строку на звернення до суду можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами. При цьому, вирішальним моментом щодо визначення строків звернення до адміністративного суду є встановлення факту, коли та за яких обставин особа дізналася про порушення своїх прав та змогла вчинити дії, направлені на їх відновлення. Суд зазначив, що 01.06.2018 року ОСОБА_1 звертався до відповідача із рапортом, у якому просив видати йому щомісячні довідки про грошове забезпечення за лютий, березень, квітень 2018 року із зазначенням усіх складових грошового забезпечення, на який йому було надано відповідь листом від 12.07.2018 року №18/2-146 вих-18, разом з яким було надіслано довідки про грошове забезпечення та копії оскаржених наказів. Також суд врахував, що на адресу позивача направлялися рапорти начальника відділу роботи з кадрами від 25.02.2018 року та від 26.03.2018 року, на підставі яких видано оскаржувані накази військового прокурора Західного регіону України. На вказаних рапортах міститься підпис позивача про їх отримання 25.07.2018 року. За таких обставин суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 дізнався про скасування надбавок та невиплату премії та надбавки за високі досягнення у праці на підставі оскаржуваних наказів - 12.07.2018 року, а про підстави такої невиплати - 25.07.2018 року, однак звернувся до суду з даним позовом лише 31.10.2018 року. Також, на думку суду, оскільки премія та надбавка виплачуються разом із грошовим забезпеченням за відповідний місяць, то про порушення свого права на їх отримання позивачу мало б бути відомо у лютому та березні 2018 року. Крім того, суд врахував, що у лютому та березні 2018 року позивач перебував на лікуванні та у відпустці, в зв`язку з цим, суд вважав, що місячний строк звернення до суду з вказаним позовом слід обчислювати з дати, коли позивачу не лише стало відомо про невиплату йому премії та надбавки, але й він дізнався про причини такої невиплати, тобто з 25.07.2018 року. Суд відхилив посилання позивача на тривале перебування на лікуванні, зазначивши, що він у цей час неодноразово звертався до суду із позовами та заявами, що підтверджується інформацією з програми «Діловодство спеціалізованого суду» за липень-жовтень 2018 року. Отже, на переконання суду, вказане спростовує твердження позивача про те, що перебування на лікуванні унеможливило його звернення до суду у встановлений для цього строк та спростовує поважність вказаних причин. Крім цього, періодичне перебування на амбулаторному і денному лікуванні не передбачало постійного знаходження ОСОБА_1 у медичному закладі, а тому не позбавляло його можливості звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Жодних інших підстав, які б давали можливість дійти висновку про поважність причин пропуску строку звернення до суду із зазначеною позовною вимогою, позивачем не вказано. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що обставини, вказані позивачем у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, слід визнати неповажними, а тому відсутні підстави для задоволення заяви позивача про поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду.

Ухвалу в апеляційному порядку оскаржив позивач. Вважає, що вона постановлена з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, і суд неповно з`ясував обставини, що мали значення для вирішення питання. Просить ухвалу скасувати, а справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував місячний строк звернення до суду, встановлений ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України. На думку позивача, дана норма є загальною, яка встановлює строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. В свою чергу, він оскаржує дії та рішення відповідача щодо невиплати йому певних додаткових видів грошового забезпечення. Частина 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України не врегульовує безпосередньо питання строку звернення до суду у спорах щодо виплати грошового забезпечення (заробітної плати). Такий строк встановлено ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. На думку позивача, дана норма є спеціальною щодо встановлення строків звернення до суду з вимогами, пов`язаними із виплатою заробітної плати, а тому у спірному випадку має пріоритет порівняно із загальною нормою, передбаченою ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Підсумовуючи наведене, позивач вважає, що для заявлення ним даних позовних вимог не застосовуються будь-які строки.

Відповідач подав відзив (письмові пояснення) на апеляційну скаргу, в якому виклав свої заперечення. Вважає вимоги та доводи апеляційної скарги безпідставними, просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача і представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи зазначеним кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, яку застосував до спірних правовідносин суд першої інстанції, встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас, як описано вище, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що, на його думку, щодо позовних вимог, з якими він звернувся до суду, не встановлено строку в силу ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Вирішуючи, яку із наведених правових норм слід застосувати до спірних правовідносин, колегія суддів зазначає таке.

Як описано вище, ОСОБА_1 оскаржує дії та рішення (накази) Військової прокуратури Західного регіону України щодо невиплати йому премії та надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Нормами постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», на яку відповідач посилається в оскаржених наказах, передбачено право керівників органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці, серед іншого, установлювати працівникам органів прокуратури надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи та здійснювати преміювання працівників.

Як встановив суд, оскарженими наказами військового прокурора Західного регіону України від 26.02.2018 року № 119к і № 120к та від 27.03.2018 року № 166к і № 167к вирішено не виплачувати ОСОБА_1 премію і надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи за лютий і березень 2018 року, а також скасувати таку надбавку з 01.03.2018 року.

Отже, на думку колегії суддів, спірні накази та дії Військової прокуратури Західного регіону України стосуються невиплати позивачу окремих видів грошового забезпечення (премії і надбавки).

При цьому, колегія суддів зазначає, що грошове забезпечення та заробітна плата є однаковими за своєю суттю і правовою природою.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що на оскарження спірних дій та наказів Військової прокуратури Західного регіону України поширюється дія ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, тому позивач має право звернутись з такими вимогами без обмеження будь-яким строком.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права висловлений Верховним Судом у постанові від 15.01.2020 року у справі № 826/10212/16.

Враховуючи описані вище обставини та норми законодавства, колегія суддів вважає помилковим і необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 пропущено строк звернення до суду з даним позовом та, відповідно, про наявність правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а висновки суду не відповідають обставинам справи, тому її слід скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325, КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року про залишення без розгляду позовної зави у справі № 1340/5099/18 скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький
Повне судове рішення складено 24 лютого 2020 року