Справа № 826/4373/17
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2020-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року м. Київ № 826/4373/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомгромадянина Республіки Ірак ОСОБА_1
доГоловного управління Державної міграційної служби України в м. Києві Державної міграційної служби України
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

Громадянин Республіки Ірак ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 29.11.2016р № 280 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та рішення Державної міграційної служби України від 13.03.2017р № 15-17 про відхилення скарги на рішення від 29.11.2016р № 280, зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на Конвенцію про статус біженців 1951 року, Протокол до Конвенції 1967 року, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Конвенцію ООН «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання», закони України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та зазначає про протиправність оскаржуваних рішень, оскільки позивач має об`єктивні причини побоюватися стати жертвою переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, а також загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Ухвалою суду від 31.03.2017р. відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання на 25.07.2017 року о 10.00 год.

Ухвалою від 23.11.2017р. закінчено підготовче провадження та призначено адміністративну справу №826/4373/17 до судового розгляду на 01.03.2018 р. о 09:00 год. колегіальним складом.

В судовому засіданні від 01.03.2018 р. суд прийшов до висновку щодо можливості перейти до подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі ч.6 ст.128 КАС України.

Представник відповідачів заперечив по суті заявлених позовних вимог з огляду на положення Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та зазначив, що інформація громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 щодо побоювання переслідувань, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Іраку, народився в м. Аль-Басра , неодружений, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин (шиїт). Ірак залишив легально літаком 14.05.2014р, рейс Аль - Басра -Стамбул-Київ. Державний кордон України перетнув легально 14.05.2014р. З документів, які посвідчують особу в наявності - паспорт гр. Іраку № НОМЕР_1 . За отриманням захисту на території України звертався вперше 31.07.2014р.

У своїй заяві до управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.07.2014 ОСОБА_1 зазначив, що був змушений залишити Ірак через військовий конфлікт на релігійному підґрунті.

Під час першої співбесіди від 13.08.2014р іноземець зазначив, що отримував погрози від озброєного угрупування " Джейш Аль - Мехді", починаючи з 2008 року. Вказав, що у нього був власний спортивний зал, через який почалися погрози від " Джейш Аль - Мехді ", останні пропонували іноземцю працювати на угрупування, яким згодом, у 2009 році, був побитий палками через попередню пропозицію. Крім того, позивачу почали погрожувати, підкидаючи листи з погрозами, починаючи з 2012 року, після чого за словами заявника, він звернувся до правоохоронних органів, переїхав до свого брата в м. Аль-Басра і згодом виїхав в Україну.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві 20.10.2014р за результатами розгляду особової справи позивача, складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Рішенням відповідача № 24-15 від 04.02.2015р зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 17.02.2015р позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2016р, в задоволенні адміністративного позову відмовлено в повному обсязі.

29.11.2016р позивач вдруге звернувся до Головного управління ДМС у м. Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління ДМС в м. Києві від 29.11.2016р відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Іраку ОСОБА_1 з тих підстав, що заявнику раніше відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, причини, які викладені у заяві від 31.07.2014р та причини викладені у заяві від 29.11.2016р - не змінилися.

Не погоджуючись з прийнятим наказом, позивач оскаржив його в адміністративному порядку.

Рішенням Державної міграційної служби України від 13.03.2017р № 15-17 відхилено скаргу позивача на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, вважаючи зазначене рішення Державної міграційної служби України безпідставним та протиправним, позивач звернувся за захистом власних прав та інтересів із позовною заявою до суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 3671-VI) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається з висновку ДМС України про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.03.2017р, на підставі вивчення і аналізу матеріалів особової справи встановлено наступне.

Аналізуючи інформацію повідомлену заявником про наявність загрози через релігійні переконання, що у майбутньому призведе до смертної кари та інформацію розміщену у відкритих інформаційних інтернет джерелах стає очевидно, що заявник надає неправдиву інформацію з приводу наявності такої загрози, оскільки, відповідно до інформації по країні походження кількість мусульман-шиїтів переважає в місті Аль-Басра , а угрупування " Джейш Аль -Мехді" є шиїтським угрупуванням, як і заявник, тому в даному випадку переслідування на релігійному підґрунті не є обґрунтованими, що спростовує факт отримання позивачем погроз на свою адресу через свою релігійну приналежність.

Крім того, варто зауважити, що в 2008 році після отримання перших погроз позивач не покидав країну походження, де проживав протягом 4 років до 30.01.2012. На початку 2012 року позивач вперше приїхав до України, де проживав 10 місяців, при тому до державних органів за отриманням захисту не звертався. Після десяти місяців перебування в Україні позивач вирішив повернутися на Батьківщину, а відтак, наведене дає підстави для висновку про належні та достатні усвідомлення та оцінку позивачем ситуації в країні громадянства, що, враховуючи його добровільний приїзд в Ірак, не становила загрози життю, безпеці чи свободі позивача, в тому числі за ознаками віросповідання.

Під час проведення співбесіди від 13.08.2014р іноземець зазначив, що намагався легалізуватися в Україні шляхом отримання посвідки на постійне проживання, за допомогою родинних зв`язків із братом. Вперше позивач приїхав в Україну до свого брата на початку березня 2012 року. Отже, метою звернення позивача до управління у справах біженців ГУ ДМС України в місті Києві є не отримання захисту, а легалізація на території України після спроби отримання посвідки, оскільки позивач звернувся за захистом лише 31.07.2014р, в той час як приїхав в Україну 14.05.2014р.

Крім того причиною неможливості повернення в Ірак позивач вказав війну, однак, враховуючи те, що місто Аль -Басра знаходиться на півдні Іраку (на кордоні з Кувейтом), а військові дії та сфера інтересів угрупування ІДІЛ наразі розповсюджується на центральні, північні провінції Іраку (на кордоні з Сирією), та місто Аль-Басра не було охоплене військовими діями і тому, загроза життю позивача в разі повернення на Батьківщину через військові дії доведена не була. Інформація щодо можливого поводження чи покарання позивача також не була доведена.

Головним управлінням ДМС у м. Києві доводи заявника прийняті як неправдоподібні та непідтверджені жодним належним доказом.

Отже, всі вище наведені факти в сукупності свідчать про відсутність обставин переслідування позивача в країні громадянського походження, що свідчить про те, що позивач покинув Ірак не у зв`язку з наявністю побоювань будь-яких переслідувань. Тобто, покинути країну походження його не змушували обставини, які унеможливлюють його безпечне проживання в країні.

При цьому, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2016р, у задоволенні позову громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 відмовлено.

Вказаним рішенням встановлено про ненадання органу міграційної служби жодних документів, які підтверджують факт його побоювань стати жертвою переслідувань чи погроз до нього зі сторони правоохоронних органів.

Згідно з частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, суд приймає до увагу позицію викладену в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.07.2016р.

Під час розгляду даної адміністративної справи позивачем також не пред`явлено доказів на підтвердження наявності умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Разом з тим, необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа має продемонструвати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з однієї з причин, вказаних вище.

Також може використовуватися інформація про країни походження, розміщена на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях. На думку суду, в межах даної справи відповідачами доведено правомірність прийнятих ними рішень. В свою чергу, доводи позивача, за викладених у позові підстав, не підтверджені належними та достатніми доказами.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019р (справа № 417/3668/17).

З врахуванням вищевикладеного, відповідачем як суб`єктом владних повноважень вжито всі необхідні заходи для з`ясування обставин, та правомірно прийнято рішення про відхиленння скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин справи, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 3, 72, 77, 132, 134, 139, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 -відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядок, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська