Справа № 520/13382/19
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2020-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2020 р. № 520/13382/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шляхової О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області (вул. Миру, буд. 24,м. Горішні Плавні, Полтавська область, 39800), Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (вул. Інститутська, 21/8, м. Київ, 01008) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з даним позовом, в якому просить суд:

Визнати дії Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області неправомірними з приводу розгляду запитів до публічної інформації від 23 серпня 2019.

Визнати дії Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради по правам людини неправомірними з приводу розгляду заяви від 19 вересня 2019.

Зобов`язати Горішньоплавнівську міську раду Полтавської області розглянути запити до публічної інформації від 23 серпня 2019 р. та виконати положення ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації»;

Зобов`язати Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради по правам людини поновити порушені права та притягнути голову Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області до адміністративної відповідальності.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач незаконно позбавив права позивача на розгляд його скарг, оскільки скаржник просив розглянути його скарги з його участю та просив повідомити його про проведення перевірки.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2019 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

У встановлений строк на виконання ухвали суду позивач усунув зазначені недоліки.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27.12.2019 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Копія ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження у справі надіслана учасникам справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідачем1, Горішньоплавнівською міською радою Полтавської області 20.01.2020 надано відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволені позову у зв`язку з тим, що позивач не звертався до Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області із запитом про доступ до публічної інформації, остання не приймала жодних рішень щодо відмови у доступі до публічної інформації, тому дії є законними та такими, що відповідають чинному законодавству, а отже права ОСОБА_1 не порушені.

Відповідачем 2, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради по правам людини 27.01.2020 року надано відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволені позову у зв`язку з тим, що дії Секретаріату щодо розгляду заяви від 19.09.2019 року були правомірними і такими, що відповідають Конституції та законодавству України, зокрема - позивачу були роз`яснено вимоги вказаного Закону України №2939 про порядок формування та подання запиту на інформацію, водночас Відповідачу 1 було направлено акт реагування Уповноваженого в якому вказано на необхідність дотримання вимог Закону № 2939 при наданні відповіді на запити на інформацію в аспекті питання порушеного позивачем.

Згідно з положеннями ч.1 ст.262 КАС України розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 23 серпня 2019 року звернувся до голови Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області із запитами, в яких просив надати копії договору на пасажирські перевезення по маршруту Горішні Плавні - Кременчук та копії документа (документів) міської ради чи виконавчого комітету Ради на перевезення пільгової категорії громадян в місті Горішні Плавні.

Листами Ради від 30.08.2019 року №№10-05/32, 10-05/33 ОСОБА_1 надані роз`яснення окремих положень Закону України "Про доступ до публічної інформації ", а також повідомлено, що вказані запити не є запитами на публічну інформацію у розумінні Закону, оскільки направлені не до належного розпорядника інформації.

19 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з заявою щодо порушення посадовими особами Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації"

Секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини було розглянута заява ОСОБА_1 та листом від 21.10.2019 № 22854.4/Н-13440.3/19/26.1 надано роз`яснення про те, що запити, з якими він звертався до Ради від 23.08.2019, оформлені з порушенням вимог статті 19 Закону № 2939, зокрема, адресовані не Відповідачу 1 як розпоряднику, а посадовій особі, яка не може бути розпорядником інформації, про що було також роз`яснено й у листах Відповідача 1 від 30.08.2019 №№ 10-05/32, 10-05/33. Зважаючи на те, що вказані листи були оформлені з порушенням вимог статті 22 Закону № 2939 щодо відмови в задоволенні запиту на інформацію, до Відповідача 1 було надіслано листа від 21.10.2019 № 22853.4/Н-13440.3/19/26.1.

Не погоджуючись із такими відповідями на його запити позивач звернувся із означеним позовом до суду.

Отже, спір між сторонами виник з підстав фактичної відмови відповідача надати відповідь на інформаційний запит позивача про отримання публічної інформації.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

У Законі України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII) закріплено право кожного на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (стаття 5 Закону № 2657-XII).

Відповідно до статті 20 Закону № 2657-XII за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.

Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Згідно зі статтею 21 вказаного Закону інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, врегульовано нормами Закону України «Про доступ до публічної інформації» віл 13.01.2011 року № 2939VI (далі Закону України № 2939VI).

Публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, установлених законом (стаття 1 Закону № 2939-VI).

Статтею 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

У пункті 6 частини першої статті 14 Закону № 2939-VI визначено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

За змістом частини першої статті 5 цього Закону № 2939-VI, доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації та надання інформації за запитами на інформацію.

За змістом пункту 2 частини першої статті 22 Закону № 2939-VI, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6цього Закону.

Частиною першою статті 6 Закону № 2939-VI визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI).

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року по справі № 800/592/17, таке обмеження можливе при дотриманні всіх указаних вимог. Відповідність одному із зазначених критеріїв не відносить інформацію до службової (конфіденційної). Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих у частині другій статті 6 Закону № 2939 трьох вимог означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VI, відмова в задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, наведених у пунктах 1-3 частини другої статті 6 цього Закону.

За приписами частини сьомої статті 6 Закону № 2939-VI, обмеженню в доступі підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину (ч. 5 ст. 6 Закону №2939-VI).

З аналізу викладеного вбачається, що право особи на отримання публічної інформації включає в себе право на доступ до публічної інформації шляхом надання розпорядником інформації достовірної, точної та повної інформації на запит особи. Ненадання інформації на запит або надання інформації, яка не відповідає зазначеним критеріям достовірності, точності та повноти, по своїй суті, є відмовою у наданні публічної інформації.

Під час розгляду справи судом встановлено, що запитуючи інформацію позивач просив надати копії договору на пасажирські перевезення по маршруту Горішні Плавні-Кременчук та копії (документів) міської ради чи виконавчого комітету Ради на перевезення пільгової категорії громадян в місті Горішні Плавні.

Нормами частини першої статті 22 Закону N 2939-VI визначено вичерпний перелік підстав, за умови існування яких розпорядником інформації може бути відмовлено у задоволенні запиту на отримання публічної інформації. При цьому, пунктом 4 частини 4 статті 22 Закону № 2939-VI закріплено обов`язок розпорядника інформації мотивувати підставу для своєї відмови у наданні публічної інформації.

Зі змісту відповідей відповідача від 30.08.2019 за № № 10-05/32, 10-05/33 на запити вбачається відмова у наданні запитуваної інформації з огляду на відсутність ознак публічної інформації.

Однак такі підстави, не передбачені Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Так, Згідно до ч. 2ст. 6 вказаного Закону України обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Отже, вказані вимоги складають собою «трискладовий тест», який має застосовуватися розпорядником інформації під час віднесення будь-якої інформації до публічної інформації з обмеженим доступом.

Такий підхід також відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (статті 8) та практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до яких втручання у право на приватність особи можливе, якщо воно ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

Таким чином, суд вважає, що відмовляючи у доступі до публічної інформації відповідач повинен був чітко вказати: 1) якому з перелічених у п. 1 ч. 2ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інтересів відповідає обмеження, а також чому обмеження доступу відповідає зазначеному інтересу (інтересам); 2) у чому конкретно полягає шкода правомірному інтересу (інтересам); яким є причинно-наслідковий зв`язок між наданням доступу та можливим настанням шкоди; чому ця шкода є істотною; яка ймовірність настання шкоди внаслідок надання доступу до інформації (п. 2 ч. 2ст. 6 вказаного Закону України); 3) чому шкода від надання інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (п. 3 ч. 2ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

При цьому, у відповіді відповідача відсутнє будь-яке обґрунтування щодо застосування «трискладового тесту», вказано лише, що запити не є запитом на публічну інформацію у розумінні Закону України "Про доступ до публічної інформації", оскільки направлений не до належного розпорядника інформації.

Отже, обмежуючи доступ до запитуваної позивачем інформації відповідно до частини другої статті 6 Закону № 2939-VII, відповідач діяв не на підставі, та не у межах та у спосіб, що визначені Конституцією України та цим Законом.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих трьох підстав означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою, в цій частині позовних вимог суд приходить до висновку про їх задоволення.

Щодо вимоги позивача про визнання дій Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради по правам людини неправомірними з приводу розгляду заяви від 19 вересня 2019 року та зобов`язати Секретаріат поновити порушені права та притягнути голову Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області до адміністративної відповідальності, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Секретаріат листом від 21.10.2019 № 22854.4/Н-13440.3/19/26.1 Позивачу надано роз`яснення про те, що запити Позивача, з якими він звертався до Ради від 23.08.2019, оформлені з порушенням вимог статті 19 Закону № 2939, зокрема, адресовані не Відповідачу 1 як розпоряднику, а посадовій особі, яка не може бути розпорядником інформації, про що Позивачу було також роз`яснено й у листах Відповідача 1 від 30.08.2019 №№ 10-05/32, 10-05/33. Зважаючи на те, що вказані листи були оформлені з порушенням вимог статті 22 Закону № 2939 щодо відмови в задоволенні запиту на інформацію, до Відповідача 1 було надіслано листа від 21.10.2019 № 22853.4/Н-13440.3/19/26.1.

Частиною п`ятою статті 14 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» від 23.12.1997 № 776/97-ВР (далі - Закон № 776), а також частиною першою статті 17 Закону № 2939 встановлено, що Уповноважений здійснює парламентський контроль за дотриманням права на доступ до публічної інформації.

Уповноважений у своїй діяльності керується Законом № 776. Відповідно до частини першої статті 2 цього Закону сферою його застосування є відносини, що виникають при реалізації прав і свобод людини і громадянина між громадянином України, незалежно від місця його перебування, іноземцем чи особою без громадянства, які перебувають на території України, та органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх посадовими і службовими особами.

Відповідно до статті 3 Закону № 776 метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є:

1) захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України;

2) додержання та повага до прав і свобод людини і громадянина суб`єктами, зазначеними у статті 2 цього Закону;

3) запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню;

4) сприяння приведенню законодавства України про права і свободи людини і громадянина у відповідність з Конституцією України, міжнародними стандартами у цій галузі;

5) поліпшення і подальший розвиток міжнародного співробітництва в галузі захисту прав і свобод людини і громадянина;

6) запобігання будь-яким формам дискримінації щодо реалізації людиною своїх прав і свобод.

При цьому відповідно до частини першої статті 17 Закону № 2939 парламентський контроль за дотриманням права людини на доступ до інформації здійснюється Уповноваженим, тимчасовими слідчими комісіями Верховної Ради України, народними депутатами України.

У статті 16 Закону № 776 зазначено, що Уповноважений здійснює свою діяльність на підставі відомостей про порушення прав і свобод людини і громадянина, які отримує: за зверненнями громадян України, іноземців, осіб без громадянства чи їх представників; за зверненнями народних депутатів України; за вчасною ініціативою.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону № 776 Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі - Закон 393).

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону № 776 при розгляді звернення Уповноважений: відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина; роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому; направляє звернення за належністю до органу, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення; відмовляє в розгляді звернення.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону № 393 органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Разом із тим права Уповноваженого закріплені у статті 13 Закону № 776, зокрема: направляти у відповідні органи акти реагування Уповноваженого у разі виявлення порушень прав і свобод людини і громадянина для вжиття цими органами заходів; перевіряти стан додержання встановлених прав і свобод людини і громадянина відповідними державними органами, в тому числі тими, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, здійснюють виконання судових рішень, вносити в установленому порядку пропозиції щодо поліпшення діяльності таких органів у цій сфері; здійснювати інші повноваження, визначені законом.

Між тим зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № К(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 на 316-й нараді, вбачається, що під дискреційним повноваженням необхідно розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

При цьому межі дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень висвітлені у науковому висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, підготовленого за дорученням голови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Михайла Смоковича. Так, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанта рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанта вибору із будь-ким.

Відтак, ураховуючи зміст статей З, 13 Закону № 776, вбачається, що Закон з огляду на специфіку інституту Омбудсмана наділяє Уповноваженого та його Секретаріат відповідними правами, які вони реалізовують у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною під час здійснення парламентського контролю, а не за вимогою особи, яка звернулась із заявою.

Так у статті 101 Конституції України визначено, що Уповноважений здійснює парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина, а не контроль за дотриманням законодавства, що вбачається зі змісту позовних вимог Позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що дії Секретаріату щодо розгляду заяви від 19.09.2019 правомірні та такими, що повністю відповідають Конституції та законодавству України, зокрема - Позивачу були роз`яснено вимоги вказаного Закону № 2939 про порядок формування та подання запиту на інформацію (лист від 21.10.2019 № 22854.4/Н-134440.3/19/26.1), водночас Відповідачу 1було направлено акт реагування Уповноваженого (лист від 21.10.2019 №22853.4/Н-13440.3/19/26.1) в якому вказано на необхідність дотримання вимог Закону № 2939 при наданні відповіді на запити на інформацію в аспекті питання порушеного Позивачем.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч. 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також враховуючи, що обґрунтованих мотивів відмови у наданні запитуваної позивачем інформації відповідачем не вказано та законні підстави такої відмови відсутні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи, положення ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розподіл судових витрат не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області, Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати дії Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області (вул. Миру, буд. 24,м. Горішні Плавні, Полтавська область,39800) неправомірними з приводу розгляду запитів до публічної інформації від 23 серпня 2019 року.

Зобов`язати Горішньоплавнівську міську раду Полтавської області (вул. Миру, буд. 24,м. Горішні Плавні, Полтавська область, 39800) розглянути запити до публічної інформації від 23 серпня 2019 р. та виконати положення ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Шляхова