Справа № 520/13961/19
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

24.02.2020 р. справа №520/13961/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, третя особа - Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському та Ізюмському районах та м. Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про скасування вимоги, -

встановив:

Матеріали позову одержані судом 19.12.2019 р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 02.01.2020 р. після усунення позивачем недоліків позову. Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 03.02.2020 р.

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин, платник), у порядку адміністративного судочинства просив скасувати вимогу ГУ ДПС у Харківській області № Ф-3576-51У від 19.08.2019р.

Аргументуючи заявлену вимогу зазначив, що фактично не здійснює адвокатську діяльність, доходів від неї не отримує, тому і не має сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі за текстом - ЄСВ).

Відповідач, Головне управління Державної податкової служби у Харківській області (далі за текстом - контролюючий орган, владний суб`єкт, адміністративний орган, ГУ, Управління), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що при винесенні оскаржуваного рішення діяв у відповідності до вимог закону, зокрема, ч.4 ст.25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та п.4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015р. №449).

Третя особа, Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському та Ізюмському районах та м. Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області, надав свої письмові пояснення, в яких зазначив, що у відділі на виконанні перебуває виконавче провадження по виконанню оскаржуваної вимоги.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ., є ветераном органів внутрішніх справ і пенсіонером за віком у порядку Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб". З 05.01.2014 р. заявник взятий на облік за власною самостійною ініціативою контролюючого органу у якості самозайнятої особи, яка займається незалежною професійною діяльністю (адвокат) з 01.01.1999 р.

Отже, заявник не подавав до контролюючих органів заяв про взяття на облік у якості самозайнятої особи - адвоката.

У матеріалах справи відсутні як докази отримання заявником доходу від здійснення адвокатської діяльності протягом 2018-2019р., так і докази прийняття заявником рішення про зупинення адвокатської діяльності.

19.08.2019р. Головним управлінням ДПС у Харківській області взагалі без проведення будь-якої перевірки та без складання жодних письмових документів відносно заявника було прийнято оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3576-51, згідно з якою нараховано недоїмку із ЄСВ у розмірі 23.785,08грн. відповідно до ст.25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Як з`ясовано судом, фактичною підставою для прийняття контролюючим органом даного рішення послугували судження владного суб`єкта про наявність правових підстав із справляння ЄСВ із такого виду діяльності самозайнятої особи як адвокатська діяльність, безвідносно до події одержання реального доходу від цієї діяльності.

Не погодившись із правомірністю цього індивідуального акту, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, і перевіряючи відповідність закону оскарженого діяння владного суб`єкта, суд зазначає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Згідно з ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини одночасно урегульовані як нормами Податкового кодексу України - в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, так і нормами Закону України від 08 липня 2010 року "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464-VI) - в частині умов та підстав справляння ЄСВ.

У розумінні п.п.14.1.226 ст.14 Податкового кодексу України (далі за текстом - ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Отже, у нормах ПК України категорія "незалежна професійна діяльність" кваліфікована законодавцем безвідносно до такої ознаки (критерію) як отримання доходу, а статус самозайнятої особи поглинає як підприємницьку діяльність, так і діяльність таких спеціальних суб`єктів права як адвокати тощо.

Згідно з п.2 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі за текстом - Закон №5076-VI) адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до ч.3 ст.4 Закону №5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Статтею 13 Закону №5076-VI визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Отже, адвокат може діяти як у правовому режимі самозайнятої особи, так і у правовому режимі робітника за наймом.

Продовжуючи розгляд справи, суд відмічає, що правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, регламентовані нормами Закону України від 08.07.2010р. "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі за текстом - Закон №2464-VI).

У силу ч.1 ст.2 Закону №2464-VI дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з ч.2 ст.2 Закону №2464-VI виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

За визначенням п.2 ч.1 ст.1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі за текстом ЄСВ) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування ().

Пунктами 4, 5 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI (у редакції Закону №77-VIII від 28.12.2014) до кола платників ЄСВ віднесені: фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Отже, законодавець явно, чітко та однозначно розподіляє платників ЄСВ на фізичних осіб-підприємців та фізичних осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.

Системний аналіз викладених вище норм права свідчить про те, що окремою категорією платників ЄСВ є самозайняті особи (зокрема, і адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально) і необхідними умовами для сплати ЄСВ за загальним правилом є отримання доходу.

Однак, за спеціальним правилом у разі відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу (тобто у разі відсутності доходу), законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, у розмірі, не меншому від мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального платежу з ЄСВ та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, доводи заявника про відсутність обов`язку сплачувати ЄСВ у зв`язку з неодержанням доходу суперечать правовому висновку постанови Верховного Суду від 27.11.2019р. по справі №160/3114/19, який полягає у тому, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

Проте, вирішуючи даний спір, окружний адміністративний суд вважає за необхідне взяти до уваги правовий висновок у зразковій справі №520/3939/19 (провадження № Пз/9901/10/19), у постанові від 02.09.2019р. по якій Верховним Судом було указано, що за наявного існуючого правового регулювання взяття та перебування на обліку платника єдиного внеску фізичної особи-підприємця з ознакою провадження незалежної професійної діяльності не передбачено. Взяття контролюючим органом на облік особи як платника єдиного внеску - фізичної особи-підприємця (п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VI) та внесення відомостей до реєстру застрахованих осіб унеможливлює нарахування єдиного внеску за іншим типом платника без прийняття відповідних рішень і внесення змін щодо попереднього обліку особи у спосіб, визначений Законом і підзаконними нормативно-правовими актами. Підзаконний нормативно-правовий акт спеціальної облікової політики в частині визначення такої категорії платників єдиного внеску, як фізична особа-підприємець з ознакою здійснення незалежної професійної діяльності не відповідає ст.4 Закону №2464-VI. Зміна контролюючим органом обліку особи платника єдиного внеску в спосіб, не встановлений Законом або встановлений підзаконним нормативно-правовим актом, який не відповідає Закону в цій частині, та нарахування на підставі таких дій єдиного внеску, суперечить принципам законності та належного врядування.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що у спірних правовідносинах заявник не подавав до контролюючих органів заяв про взяття на облік у якості самозайнятої особи - адвоката.

Владним суб`єктом ці обставини не спростовані.

Доказів невиконання заявником обов`язку з оплати ЄСВ з інших видів доходів, ніж адвокатська діяльність, контролюючий орган до суду не подав.

За таких обставин, проведені контролюючим органом нарахування з ЄСВ слід визнати такими, що суперечать закону, адже нарахування були здійснені особі, котра знаходиться на обліку без подання відповідної заяви.

Критерії законності рішення (діяння, тобто управлінського волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України.

З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом", у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей".

Суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом не подано доказів відповідності закону оскарженого рішення (діяння), а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого рішення.

При цьому, суд зважає, що поза увагою контролюючого органу залишились обставина досягнення заявником пенсійного віку і отримання пенсії за віком, а отже настання страхового випадку у розумінні ст.26 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Оскільки контролюючий орган не надав жодної оцінки впливу цієї події на обов`язок заявника сплачувати ЄСВ, то суд позбавлений можливості здійснити перевірку правильності та обґрунтованості суджень адміністративного органу з цього приводу.

Суд також звертає увагу заявника, що усунення у подальшому настання випадків ймовірності спонукання до виконання обов`язку зі сплати ЄСВ можливе за рахунок прийняття рішення про зупинення адвокатської діяльності.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що усі наведені заявником доводи є юридично неспроможними, але оскільки судом у ході розгляду справи все ж таки виявлено недотримання контролюючим органом процедури реалізації управлінської функції у вигляді нарахування ЄСВ тій самозайнятій особі, котра не подавала власної заяви про взяття на облік, то оскаржений індивідуальний акт належить скасувати.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 підставою для визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень є одночасне поєднання події порушення оскарженими діями закону із доведеністю факту порушення цими діями власних прав та інтересів заявника.

У спірних правовідносинах допущене владним суб`єктом порушення спричинило настання негативних наслідків і призвело до надмірного втручання у право приватної особи на майно у розумінні ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція) за рахунок покладання на громадянина, який не подавав заяви на облік у якості самозайнятої особи - адвоката і вже досяг пенсійного віку із призначенням пенсії (тобто припинив обов`язкову участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування через настання події страхового випадку) фінансового тягаря, котрий не має розумного підґрунтя.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції (рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст. 139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправною і скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3576-51 від 19.08.2019р. у розмірі 23.785,08грн.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко