Справа № 320/4573/19
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2020-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року № 320/4573/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши у місті Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

о б с т а в и н и с п р а в и:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Броварського об`єднаного управління пенсійного фонду України Київської області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду Київської області щодо вимагання від позивача довідки внутрішньо переміщеної особи, а також відмову у видачі такої довідки;

- зобов`язати Броварське об`єднане управління Пенсійного фонду Київської області відновити виплату пенсії за минулий час з 13.12.2018 з урахуванням доплат, надбавок, перерахунків ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , індекс НОМЕР_1 , номер і серія паспорта НОМЕР_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , шляхом перерахування коштів на пенсійний рахунок відкритий у АТ КБ ПРИВАТБАНК, поточний рахунок № НОМЕР_3 , рахунок установи уповноваженого банку №0239 в Приватбанку, МФО 321842, код 14360570.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29.03.2019 (справа №320/6904/18) встановлено, що ОСОБА_1 з 13.12.2018 втратила статус внутрішньо переміщеної особи, у зв`язку з зміною свого зареєстрованого місця проживання. Після чого, вона особисто звернулася до Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про передачу пенсійної справи за новим місцем реєстрації. Проте, відповідач зазначив, що для вирішення даного питання необхідного надати довідку внутрішньо переміщеної особи або відмову у її видачі, що суперечить вищевказаному судовому висновку. Отже, не призначивши виплату пенсії, яка є єдиним та основним джерелом для існування позивача, відповідачем порушено її право на соціальний захист та достатній життєвий рівень, що гарантується Конституцією України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року провадження у даній адміністративній справі відкрито, справа призначена за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

23 вересня 2019 року представник відповідача через службу діловодства суду подав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечив та просив суд відмовити у його задоволенні. Стверджував, що позивач перебуває на обліку в Маріупольському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області. Виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.07.2018 було призупинено на підставі рекомендацій Міністерства фінансів України. 13.12.2018 позивач, через свого представника, звернулася до відповідача в усній формі, для поновлення виплат пенсії за новим місцем проживання, не надави при цьому жодних документів про зміну місця проживання. Матеріали справи не містять доказів того, що позивач зверталася до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії, надавши інформацію про усунення підстав, що зумовлювали її зупинення. Управлінням не було прийнято рішення про відмову у поновленні пенсії, усна форма відповіді не встановлює будь-яких зобов`язань та не змінює права позивача на пенсійне забезпечення, вказана відповідь не є нормативно-правовим актом або правовим актом індивідуальної дії, а є відповіддю на усне звернення позивача, з чітким роз`ясненням які дії необхідно вчинити та які документи необхідно надати.

27 вересня 2019 року позивач через службу діловодства суду подала відповідь на відзив, в якій просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказала, що вона перебуває на обліку у Броварському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України, що підтверджується заявою про виплату пенсії з відміткою працівнка управління. Відповідач у своєму відзиві надає пояснення за період, якому вже була надана правова оцінка судом під час розгляду справи №320/6904/18. Разом з тим, відповідач не надає пояснень з приводу вимоги про надання довідки внурішньо переміщеної особи. Наразі, у зв`язку з похилим віком, позивач немає змоги їхати до м. Маріуполь для того, щоб вімовитись від вищезазначеної довідки. До того ж, на даний час в неї відсутня попередня довідка переселенця, яка колись їй видавалась.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року замінено відповідача Броварське об`єднане управління пенсійного фонду України Київської області на правонаступника Головне управління Пенсійного фонду у Київській області.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого Будьоннівським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області 01.02.2002.

Позивач є пенсіонером за віком, про що свідчить пенсійне посвідчення серії НОМЕР_5 від 13.11.2007.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2019 року (справа №320/6904/19) визнано протиправними дії Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01.07.2018 по 12.12.2018. Зобов`язано Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області здійснити нарахування та виплату заборгованості з пенсії ОСОБА_1 за період з 01.07.2018 по 12.12.2018 включно.

Під час розгляду вищезазначеної адміністративної справи (№ 320/6904/19) судом встановлено, що ОСОБА_1 була внутрішньо переміщеною особою та до 13.12.2018 фактично проживала за адресою: АДРЕСА_2

З 13.12.2018 ОСОБА_1 змінила місце своєї реєстрації та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим втратила статус внутрішньо переміщеної особи.

14.05.2019 позивачем подано до ГУ ПФУ Київської області заяву про виплату пенсії або грошової допомоги, в якій просила, починаючи з 14.05.2019 перераховувати належні їй суми пенсії на поточний рахунок, відкритий у відділенні Регіонального управління/філії АТ КБ ПриватБанк. В заяві зазначено, що позивач уповноважує співробітника Банку передати від її імені цю заяву у відповідну установу Фонду.

Згідно листа Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 14.06.2019 № 5301/03, до управління надійшов макет пенсійної справи ОСОБА_1 з Лівобережного об`єднаного управління ПФУ м. Маріуполь. Для продовження виплати пенсії за новим місцем проживання позивачу необхідно надати до управління довідку про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи, яка видається органами соціального захисту, або ж відмову у видачі такої довідки.

Листом Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області від 17.07.2019 № 01-12/6080 ОСОБА_1 роз`яснено, що довідка внутрішньо переміщеної особи може бути скасована, якщо така особа подала заяву про відмову від відповідної довідки. Так як, ОСОБА_1 зареєстрована як внутрішньо переміщена в м. Маріуполі, їй потрібно звернутися до відповідного управління та написати заяву про відмову від довідки.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд зазначає наступне.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Надане вищевказаною статтею право деталізоване у Законах України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-XII) та від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV), зокрема, у стаття 1 і 8 відповідно.

Зазначеними нормами Законів визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених Законом № 1788-XII. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами. Право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого Законом № 1058-IV пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV) законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV регламентовано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 1058-IV виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно з частиною першою статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 49 Закону № 1058-IV врегульовано питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії.

Так, частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд зауважує, що зазначений у частині першій статті 49 Закону № 1058-IV перелік підстав для припинення виплати пенсії є вичерпним та не підлягає розширеному тлумаченню.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно зі статтею 4 зазначеного Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до п.1.5 постанови Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 «Про затвердження порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій» заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Пунктом 4.12 вказаного Порядку встановлено, що при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше п`яти робочих днів з дня одержання запиту пересилається органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Згідно з п.2.22 вказаного Порядку за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Отже, заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

ОСОБА_1 долучено до матеріалів справи копію заяви від 14 травня 2019 року адресовану Головному управлінню Пенсійного фонду України Київської області про перерахування належних їй сум пенсії на поточний рахунок, який відкрито у відділенні Регіонального управління/філії АТ КБ «ПриватБанк». В заяві зазначено, що позивач уповноважує співробітника АТ КБ «ПриватБанк» передати її від імені ОСОБА_1 у відповідну установу Пенсійного фонду України. Також в заяві співробітник Банку підтвердила, що ідентифікація клієнта під час відкриття рахунка, в тому числі з обов`язковим пред`явленням паспорта громадянина України, або іншого документа, визначеного законодавством, для з`ясування місця її проживання, проведена у повному обсязі відповідно до вимог законодавства.

Суд зазначає, що в поданому відзиві на позовну заяву представник відповідача вказував, що позивач, для поновлення їй пенсійних виплат, звернулась до органу ПФУ через свого представника (в усній формі), не надавши при цьому ніяких доказів про зміну місця свого проживання. Жодних письмових заяв позивача про поновлення виплати пенсії до органів пенсійної фонду не надходило. У зв`язку з чим Управлінням не приймалися рішення про відмову ОСОБА_1 у поновленні пенсії, усна форма відповіді не встановлює будь-яких зобов`язань та не змінює право позивача на пенсійне забезпечення.

Разом з тим, дані твердження відповідача спростовується матеріалами справи, а саме листом Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 14.06.2019 № 5301/03, згідно якого до управління надійшов макет пенсійної справи ОСОБА_1 з Лівобережного об`єднаного управління ПФУ м. Маріуполя.

А вимогами закону чітко встановлено, що при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування відповідної пенсійної справи.

Крім того, 05.12.2019 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області направило начальнику управління соціального захисту населення Броварської міської ради запит № 4193/103-09 про надання інформації щодо перебування на обліку в управлінні, як внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , а також по можливості, надати інформацію щодо її перебування (не перебування) на обліку в інших територіальних органах соціального захисту населення. Зазначена інформація необхідна для вирішення питання відновлення виплати пенсії ОСОБА_1 .

Тобто, не зважаючи на те, що заява ОСОБА_1 подана не у визначений законом спосіб, відповідачем було вчинено дії для отримання її пенсійної справи з Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області.

Суд зазначає, що дійсно форма звернення позивача з приводу поновлення їй пенсійних виплат не відповідала Порядку для подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Разом з тим, у зв`язку з надходженням макета пенсійної справи ОСОБА_1 до Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, судом не надається оцінка зазначеним обставинам. Адже на даному етапі вони не випливають на підстави виниклих спірних правовідносин, не мають значення для правильного вирішення справи та не підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Щодо необхідності надання позивачем до пенсійного фонду довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або про відмову у видачі такої довідки, для продовження виплати пенсії за новим місцем проживання, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 дійсно перебувала на обліку в Маріупольському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області.

Відповідно до довідки від 26.10.2016 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичним місцем проживання позивача була адреса: б АДРЕСА_3 АДРЕСА_2 .

Матеріалами справи підтверджено, що з 13.12.2018 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: є АДРЕСА_4 , про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий Будьоннівським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області 01.10.2002.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2019 року (справа № 320/6904/18) встановлено, що у зв`язку з зміною місця реєстрації ОСОБА_1 втратила статус внутрішньо переміщеної особи.

Згідно ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, з матеріалів справи слідує, що позивач після реєстрації свого місця проживання за вищевказаною адресою, виявила намір щодо поновлення пенсійних виплат на загальних підставах.

Отже, у зв`язку з тим, що рішенням суду встановлено, що позивач втратила статус внутрішньо переміщеної особи, вимога відповідача про надання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або відмову у видачі такої довідки, втрачає сенс та є законодавчо необґрунтованою. Оскільки зазначена довідка надається до органів пенсійного фонду в разі поновлення пенсії внутрішньо переміщеній особі, а в даному випадку пенсія позивачу, у зв`язку із зміною її місця проживання, повинна бути поновлена на загальних підставах.

Більш того, системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити правовий висновок про те, що жодною нормою Закону № 1058-IV не передбачено такої підстави для відмови у виплаті пенсії на загальних умовах, як відсутність у особи довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Суд також зауважує, що до спірних правовідносин не застосовується законодавство, яким врегульовано питання виплати (відновлення) пенсії внутрішньо переміщеним особам за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного страхування, зокрема, Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365, Порядок оформлення пенсій особам, переміщеним з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637, оскільки позивач наразі не є внутрішньо переміщеною особою.

Пунктом 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 7 липня 2014 року № 13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі Порядок 22-1), передбачено, що поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що з моменту реєстрації позивачем постійного місця проживання у АДРЕСА_5 , до спірних правовідносин не підлягає застосуванню законодавство, яким врегульовано питання виплати (відновлення) пенсії внутрішньо переміщеним особам за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За таких обставин є безпідставними посилання відповідача на необхідність надання позивачем довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Твердження відповідача, що ОСОБА_1 не надала до Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України інформацію про усунення обставин, що слугували підставою для зупинення їй виплати пенсії Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області, судом не приймаються до уваги. Адже даним обставинам надана оцінка рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2019 року у справі № 320/6904/18, яким визнано протиправними дії Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01.07.2018 по 12.12.2018 та зобов`язано управління здійснити нарахування та виплату заборгованості з пенсії за період з 01.07.2018 по 12.12.2018 включно.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем, починаючи з 14 травня 2019 року (дата подачі заяви), протиправно не виплачується пенсія позивачу за віком.

Відповідно до ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За загальним правилом суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

З урахуванням наведеного, суд визнає, що для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень слід вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду Київської області щодо зобов`язання подання позивачем довідки внутрішньо переміщеної особи, чи відмову у видачі такої довідки, для призначення пенсійних виплат.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється при зверненні пенсіонера особисто до територіального органу Пенсійного фонду, що призначав йому пенсію, з заявою та паспортом (або іншим документом, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік), крім випадків продовження виплати пенсії по інвалідності.

У позовній заяві заяві та у відзиві на позовну заяву вказано, що 13 грудня 2018 року позивач через свого представника зверталася органу Пенсійного фонду України для поновлення виплат пенсії за новим місцем проживання.

Доказів того, що вищезазначена заява не була отримана відповідачем, суду не надано. Більш того, як вже було зазначено судом, макет пенсійної справи позивача, після її звернення, надійшов до Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як встановлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно вимог частини третьої статті 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивач відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, витрати позивача, пов`язані з залученням свідків та проведенням експертиз також відсутні, отже, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягає.

Керуючись статтями 9, 14, 73 - 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Броварського об`єднаного управління Пенсійного фонду Київської області щодо зобов`язання подання позивачем довідки внутрішньо переміщеної особи чи відмову у видачі такої довідки, для призначення пенсійних виплат.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (, місцезнаходження: 04701, м. Київ, вул. Ярославська, 40) відновити виплату пенсії за минулий час з 13 грудня 2018 року з урахуванням доплат, надбавок, перерахунків ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_6 ), шляхом перерахування коштів на пенсійний рахунок відкритий у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», поточний рахунок № НОМЕР_3 , рахунок установи уповноваженого банку №0239 в Приватбанку, МФО 321842, код 14360570.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст судового рішення виготовлено 20.02.2020

Суддя Я.В. Горобцова