Справа № 640/18043/18
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2020-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Автек Рент Сервіс" до Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "Автек Рент Сервіс" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 17.08.2018 року № , №, від 30.08.2018 року №; зобов`язання відповідача у випадку ухвалення рішення на користь позивача внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування відомостей про дату закінчення оскарження податкових повідомлень-рішень № від 17.08.2018 року, № від 30.08.2018 року та суму бюджетного відшкодування у розмірі 7099954,00 грн., узгоджену за результатами оскарження вказаних податкових повідомлень-рішень.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 17 серпня 2018 року № та №, від 30 серпня 2018 року №4. В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представником апелянта заявлено клопотання про витребування у позивача додаткових доказів.

Порадившись на місці суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотатння.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, ГУДФС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Керуюча компанія "Автек Рент Сервіс" з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за квітень 2018 року.

В ході перевірки було встановлено, що позивачем порушено, зокрема:

- п.185.1 ст.185, п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1, 200.4 ст.200, п. 201.1 ст.201 Податкового кодексу України, а саме позивачем завищено суму бюджетного відшкодування ПДВ за квітень 2018 року на суму 5 617 846 грн. та завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за квітень 2018 року на суму 912087 грн.

Результати перевірки оформлені Актом від 18.07.2018 року № 705/26-15-14-04-01/36149660.

На підставі висновків Акту перевірки контролюючим органом було винесено податкові повідомлення-рішення від 17.08.2018 року:

- №, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 5 617 846,00 грн. за квітень 2018 року.

- №, яким позивачу зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на 912 087,00 грн. за квітень 2018 року.

Також, ГУДФС у м. Києві було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Керуюча компанія "Автек Рент Сервіс" з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за травень 2018 року.

В ході перевірки було встановлено, що позивачем порушено, зокрема:

- п.185.1 ст.185, п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1, 200.4 ст.200, п. 201.1 ст.201 Податкового кодексу України, а саме позивачем завищено суму бюджетного відшкодування ПДВ за травень 2018 року на суму 1 481 108,00 грн.

Результати перевірки оформлені Актом від 15 серпня 2018 року №804/26-15-14-04-01/36149660.

На підставі висновків Акту перевірки контролюючим органом було винесено податкові повідомлення-рішення від 30 серпня 2018 року №, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 1 481 108,00 грн. за травень 2018 року.

Позивач, не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідача, звернувся з даним позовом до суду.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Положеннями п. 198.2 ст. 198 ПК України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Пунктом 201.1 статті 201 ПК України встановлено, що платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну.

Положеннями п. 201.10 ст. 201 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

У пункті 200.4 с. 200 Податкового кодексу України зазначено, що при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету,

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Колегія суддів зазначає, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено, що за перевіряємий період відбулися господарські відносини між позивачем та його контрагентом ТОВ «Поділля-Центр».

Зокрема, між позивачем (покупець) та ТОВ «Поділля-Центр» (постачальник) укладено договір поставки №П19021 від 19 лютого 2018 року, за умовами якого постачальник зобов`язується передати (поставити) у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти й оплатити товар на умовах, що передбачені договором. Кількість, асортимент, ціна товару, строки (терміни) передачі (поставки) й оплати товару, місце постачання товару визначаються додатками до договору, які є його невід`ємною частиною.

Згідно наявних у матеріалах справи видаткових накладних, позивачу від ТОВ «Поділля-Центр» було поставлено кукурудзу 3-го класу врожаю 2017 року. Вказану продукцію було передано на підставі актів приймання-передачі на зерновому складі ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл».

Факт отримання позивачем від ТОВ «Поділля-Центр» кукурудзи підтверджується також картками аналізу зерна (кукурудзи).

Оплата за поставлений товар здійснювалась позивачем у порядку безготівкового розрахунку, про що свідчать відповідні платіжні доручення.

ТОВ «Поділля-Центр» було виписано на адресу позивача податкові накладні, які в подальшому слугували підставою для віднесення відповідних сум до складу податкового кредиту.

Основним видом діяльності позивача за кодом КВЕД 46.21 є оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин, про що зазначено в акті перевірки.

Як свідчать наявні у матеріалах справи копії актів приймання-передачі кукурудзи з додатками та митні декларації, придбаний позивачем у ТОВ «Поділля-Центр» товар був використаний позивачем у власній господарській діяльності з метою отримання прибутку шляхом реалізації придбаної кукурудзи на експорт на підставі договору комісії №К2202-1 від 22 лютого 2018 року, укладеного позивачем з ТОВ «Вторметекспорт».

Колегія суддів апеляційної інстанції, дослідивши всі матеріали справи, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявні у справі господарський договір і складені на його виконання первинні бухгалтерські та податкові документи відповідають вимогам бухгалтерського і податкового законодавства та є належними і допустимими доказами по справі, дійсність і достовірність яких не була спростована відповідачем.

Дані докази повністю підтверджують фактичність здійснення господарських операцій позивача з ТОВ «Поділля-Центр» та правомірність відображення ним цих операцій у податковому обліку за вказані звітні періоди, спростовують висновки перевірки про завищення суми бюджетного відшкодування ПДВ за квітень, травень 2018 року та завищення суми від`ємного значення.

Водночас, зазначені в акті перевірки та апеляційній скарзі висновки про порушення позивачем вимог податкового законодавства є нормативно необґрунтованими і документально не підтвердженими.

Так, у Акті перевірки та апеляційній скарзі контролюючий орган зазначив про те, що у контрагентів позивача по ланцюгу постачання встановлені факти підміни товару, які свідчать про неможливість здійснення господарських операцій у зв`язку із відсутністю факту (джерела) його законного введення в обіг та відсутність факту реального одержання товару.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано відхилено вказані доводи відповідача, оскільки відповідачем не обґрунтовано сутність поняття «підміна товару» та його вплив на спірні господарські операції, а твердження про відсутність факту законного введення в обіг та реального одержання товару не підтверджуються документально.

Також, відповідачем не надано до суду жодних доказів, які підтверджували висновки акта перевірки про те, що контрагенти позивача по ланцюгу не здійснювали вирощування зернових, про що свідчить відсутність земельних ділянок, відповідних виробничих потужностей, персоналу, необхідного для забезпечення процесу вирощування, збирання, зберігання сільськогосподарської продукції.

Колегія суддів зазначає, що при аналізі інформаційних баз даних ДФС України та Єдиного реєстру податкових накладних, який було проведено контролюючим органом, фактично лише порівнюються задекларовані контрагентами суми податкових зобов`язань й податкового кредиту з метою оперативного виявлення платників, що підлягають документальній перевірці, але правомірність проведення господарських операцій досліджується, саме, під час проведення податкової перевірки платника податків. В даному випадку відповідачем не було надано до суду доказів, які б підтверджували, що такі перевірки були проведені у контрагентів по ланцюгу постачання товару.

Крім того, у пункті 71 рішення у справі "Булвес" АД проти Болгарії" ЄСПЛ зазначив, що "компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків".

Викладені відповідачем аргументи для визначення позивачу суми грошового зобов`язання є недостатніми, оскільки податкове законодавство України не ставить право платника податків в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу, знаходження за заявленою юридичною адресою тощо. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 31.01.2011 року у справі № 21-47а10.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. Отже, господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.

У пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України" ЄСПЛ зазначив, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Так, наведені інспекцією аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 74 КАС України. Чинним законодавством України на сторону господарських операцій - покупця товару (робіт, послуг), який є платником податків, не покладено обов`язку в подальшому за можливі будь-які неправомірні дії постачальників товару (послуг) зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на формування валових витрат та податкового кредиту.

Судом встановлено, що господарські відносини між позивачем та контрагентом мали реальний характер, придбаний товар був використаний позивачем у власній господарській діяльності, підтверджені належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, спричинили реальні зміни майнового стану позивача, та були належним чином відображені у податковій звітності.

В свою чергу, контролюючим органом не доведено, що позивач та його контрагент при укладанні вказаних угод мали умисел на її укладання з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства; намірів їх на ухилення від оподаткування, безтоварність операції, неможливість її вчинення в силу відсутності основних засобів, персоналу, тощо.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого положеннями ст.77 КАС України покладено обов`язок доказування правомірності прийнятого рішення, обставин, які б спростовували факт здійснення господарських операцій, достовірності і повноти відображення податку на додану вартість за вказаними спірними господарськими операціями.

Враховуючи наведене колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 17.08.2018 року № , №, від 30.08.2018 року №.

В іншій частині позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, тому не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 20.02.2020 року.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В. Файдюк

Є.І.Мєзєнцев