Справа № 807/852/17
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2020-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

14 лютого 2020 рокум. Ужгород№ 807/852/17
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Луцович М.М.

при секретарі судових засідань Симканич Ю.В.

та осіб, що беруть участь у справі:

позивача - ОСОБА_1 ;

представника позивача - Лучинець О.В.;

представника відповідача - Магдинець О.-Л. Є.;

перекладач - Марусинець К.М.;

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про визнання рішення протиправним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України (далі - відповідач), яким просив суд: 1) визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача від 26 червня 2017 року про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов`язати відповідача прийняти щодо позивача рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач звернувся до відповідача із заявою про надання захисту в Україні, проте 10.07.2017 року отримав повідомлення № 4.3/10 від 26.06.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, 26.06.2017 року відповідачем було прийнято рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вказує, що він є громадянином Бангладеш, народився і виріс в округу Сунамгандж, район Чхатак, Силхет, здобув освіту в коледжі. З 2012 року є членом студентського крила партії НПБ (Націоналістична партія Бангладеш) в Сілхет та не бажає повертатися до Бангладешу, оскільки у разі повернення, йому загрожує реальна небезпека бути підданому нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню через політичні переконання та відсутність безпеки та захисту з боку органів державної влади, оскільки агентом переслідування є представники правлячої партії Авамі Ліг. Позивач наголошує, що він відстоював ідеологію партії НПБ, брав участь у різних мітингах та акціях протесту, організованих партією. Позивач працював в осередку партії в місті Силхет та належність до партії підтверджена членським квитком. В липні 2015 року був арештований поліцією за участь у несанкціонованому мітингу та звинувачений у хуліганських діях, утримувався у відділку поліції тиждень. За допомогою адвоката, що найняла партія НПБ, рішенням суду позивача було звільнено з під арешту. Згодом вже після звільнення, йому стало відомо, що до нього додому приходила двічі поліція та розшукувала його. Позивач вимушений був покинути Бангладеш в 2016 році через загрозу арешту за скаргою лідера правлячої партії. Як заявив позивач, він міг отримати візу тільки до Республіки Білорусь, тому і обрав той шлях. Перебуваючи в Республіці Білорусь позивач визначив для себе, що кращою країною перебування для нього буде Україна, а тому переїхав до України. Позивач зазначає, що він зробив реальну спробу обґрунтувати подану заяву про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, усі важливі факти та документи, що були в його розпорядженні, були надані відповідачу, твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою, позивач подав свою заяву про міжнародний захист, як тільки дізнався про можливість подання такої заяви в Україні. Таким чином, позивач наголошує, що оскаржуване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є не обґрунтованим, таке прийняте відповідачем без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а також не є безстороннім, добросовісним, розсудливим та таким, що прийняте пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просили позов задовольнити, пояснивши те, що в Бангладеші переслідують партію НПБ, членом якої є позивач і в разі повернення в країну походження його піддадуть арешту за політичними переконаннями, його двоюрідний брат працює в поліції та повідомив йому, що він буде підданий арешту в разі залишення в країні походження. Також у судовому засіданні позивач пояснив, що виїхав з Бангладеша легально мав паспорт та візу, спочатку виїхав у Індію, а потім у Республіку Білорусь. Позивач в судовому засіданні пояснив, що він навчався у Республіці Білорусь, однак його друзі подавали документи в Україні для отримання статусу біженця, а тому і він вирішив звернутися з відповідною заявою саме в Україні, у нього зайняло тривалий час збирання та надання відповідачеві необхідних доказів.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, з мотивів викладених у відзиві на позов, вказавши на те, що позивач виїхав з країни походження легально, в Мінську навчався на мовних курсах, в подальшому з Республіки Білорусь переїхав в Україну. В Україні позивач був притягнений до адміністративної відповідальності, у відповідності до вимог ст. 203 КУпАП, оскільки порушив правила перебування в Україні. Заяву про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту позивач подав тільки після притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 203 КУпАП. Представник відповідача наголошував, що позивачем не було доведено наявність реальної загрози бути підданому нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню в разу повернення в країну походження, рішення про відмову позивачеві в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалося з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи і є правомірним, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 06.06.2017 року, позивач звернувся із заявою №8 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 38).

У заяві про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту від 06.06.2017 року позивач вказує, що виїхав з Бангладеш оскільки був членом Націоналістичної партії Бангладеш (БНП). Він був радником в партії. Покинув країну 10.11.2016 року через політичні проблеми. Партія влади та "Чатор Лік" (молодіжне крило партії влади) виступають проти БНП. Позивач захищав свої позиції, які партія влади не приймала. Він відстоював ідеологію своєї партії. БНП участь у виборах 2014 року не приймала. Позивач працював в осередку партії в місті Силхет. Через належність до партії мав проблеми. Керівник партії порадив позивачу покинути країну. Через це він оформив студентську візу до Білорусії. Перебуваючи в Білорусії позивач вирішив їхати до України, тому що для нього це краща країна. У разі повернення, позивач стверджує, на нього чекає арешт та штраф.

Наказом відповідача від 26.06.2017 року №35 було відмовлено позивачеві в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, у зв`язку з необґрунтованістю заяви (а.с. 105).

26.06.2017 року, Головне управління ДМС в Закарпатській області повідомило позивача, що відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 106).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно до ч. 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, при розгляді документів заявника відповідач зобов`язаний перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається. З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників. Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

Згідно до ч. 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення та здійснює обмін документів, виданих на підставі такого рішення.

Таким чином, з системного аналізу ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" вбачається, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Так, позивачем було зазначено як у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.06.2017 року так і під час співбесіди 21.06.2017 року, про що зафіксовано у Протоколі співбесіди, що він належить до Націоналістичної партії Бангладеш (далі - БНП).

Під час співбесіди 21 червня 2017 року позивач повідомив, що з 2012 року є членом студентської групи БНП в місті Силхет. Свій вступ до БНП позивач пояснив тим, що йому рекомендували друзі та через корумпованість партії влади Авамі Ліг. Свою належність до партії позивач підтверджує сфотографованим на телефон членським квитком ( ОСОБА_2 -картка члена партії), відсутність оригіналу пояснює, тим, що він залишився вдома (а.с. 81). Також позивач на підтвердження своєї належності до партії надав копії фотографій (а.с. 93-97). Зі слів позивача, на фото зображений лідер партії області Силхет ОСОБА_3 та акції, які проводились партією.

Окрім того, позивачем були подані до відповідача наступні документи: копії сертифікатів про освіту, страховий поліс, а також копії фотографій (а.с.88-97).Однак, з поданих позивачем копій фотографій не можна встановити сфотографованих осіб, а також де зроблено знімки, мету зустрічі, дата та місце її проведення.

Таким чином, з поданих позивачем копій фотографій, не можна встановити, ні дати, ні імен, ні осіб, ні події, які на них зображені, також відсутні докази, яким чином були отримані вказані фотографії.

В ході співбесіди позивач коментував, тільки ті фотографії, де зображений лідер БНП ОСОБА_3 в області Силхет, однак, хто із зображених є лідером позивач не вказува.

Сфотографований на телефон членський квиток (ГО-картка члена партії), так і не був роздрукований позивачем та не наданий до органу міграційної служби.

Позивач під час співбесіди повідомляє наступні факти, що стосуються відомостей про Націоналістичну партію Бангладеш, зокрема, що така створена в 1971 році, очолює її ОСОБА_4 , дружина засновника партії ОСОБА_5 , вісім років тому БНП була при владі, а з того часу в опозиції та у кінці 2013 року відбулися останні вибори до парламенту Бангладеш.

Однак, в ході дослідження заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем було встановлено з відкритих джерел, що Націоналістична партія Бангладеш (НПБ) була створена у вересні 1979 ОСОБА_5 , перебувала при владі до 1982 року, в 1991 році виграла парламентські вибори і була при владі до 1996 року, потім знову перемогла на виборах в жовтні 2001 році. Щодо проведення парламентських виборів в Бангладеш, то у відкритих джерелах міститься наступна інформація: опозиція в Бангладеш має намір провести акцію протесту, незважаючи на заборону уряду, у січні 2014 року в Бангладеш відбулися вибори, які супроводжувалися насильством.

Таким чином, під час співбесіди позивач плутався у датах проведення парламентських виборах, хоча з його слів, був агітатором під час виборчої кампанії. Так у заяві анкеті вказує, що у парламентських виборах 2014 року його партія участі не брала, а під час співбесіди 21.06.2017 року (а.с. 84) вказує, що парламентські вибори останні відбулися у кінці 2013 року. Вибори до парламенту, зі слів позивача, відбулися у кінці 2013 року (а.с. 84), однак у відкритих джерелах зазначено - січень 2014 року.

З огляду на викладене можна дійти висновку, що позивач володіє загальною інформацією про Націоналістичну партію Бангладеш, плутається в датах, ні ідеологію, ні цілі партії назвати не може, хоча стверджував, що приймав участь в агітаційній діяльності партії під час виборів.

Отже, твердження позивача про те, що він брав активну участь у діяльності Націоналістичної партії Бангладеш викликають сумніви і не може вважатися достовірним чи правдоподібним.

Окрім того, позивач стверджував під час співбесіди, що його виїзду передували обвинувачення з боку правлячої партії у вигляді скарг до поліції. Зі слів позивача, йому стало відомо, що до нього додому двічі приходила поліція, про це йому повідомив сусід.

Також позивач повідомив, що в липні 2015 року був арештований на 6 чи 7 діб. Причиною арешту називає участь у несанкціонованому мітингу, хуліганських діях та порушення громадського порядку. За рішенням суду позивача було звільнено з під арешту і до адміністративної відповідальності за хуліганські дії не притягався. Також, позивач зазначає, що під час його перебування в поліції до нього насильницькі дії не застосовувалися (а.с.83).

Позивач стверджує, що вимушений був покинути в 2016 році країну походження через загрозу арешту за скаргою лідера правлячої партії (а.с. 83).

Під час співбесіди позивач повідомив, що був арештований під час мітингу у липні 2015 року, однак виїхав з країни походження 10 листопада 2016 року. І за цей час до нього двічі приходила поліція, однак жодного разу його не було вдома і про це йому повідомив сусід.

Окрім того, як встановлено в ході розгляду справи по суті та підтверджується поясненнями позивача, позивач 10.11.2016 року легально, отримавши студентську візу та паспорт виїхав з Бангладеша в Республіку Білорусь (через Індію). В Мінську позивач проживав у гуртожитку та навчався на підготовчих курсах університету.

Однак, перебуваючи легально в Республіці Білорусь із заявою про надання захисту позивач не звертався. Позивач зазначає, що виїхав з Республіки Білорусь, оскільки не бажав там залишатися.

Згідно наданих пояснень, позивач зазначає, що прибув з Республіки Білорусь в Україну, оскільки тут у нього є друзі та він мав намір навчатися в Харкові. Позивач вказував, що оскільки у нього відсутні кошти на навчання в Харкові він звернувся за захистом до органів міграційної служби України.

Таким чином, з аналізу особової справи позивача, яка міститься в матеріалах справи та наданих позивачем пояснень в ході розгляду справи по суті вбачається, що ані під час перебування в країні походження, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Окрім того суд констатує, що в Україну позивач прибув нелегально та тільки після притягнення його до адміністративної відповідальності та накладення на нього адміністративного стягнення згідно ч.1 ст. 203 КУпАП, у зв`язку з перебуванням на території України без документів на право проживання в Україні (а.с. 45-48) позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Однак, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Тобто, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Таким чином, судом не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі його повернення в Бангладеш.

В силу частини шостої статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За змістом статті 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту» від 26 червня 2013 року № 2013/32/EU з метою прийняття рішення про прийнятність розгляду заяви про надання міжнародного захисту відповідно до статті 33 (2) (г), повторну заяву про надання міжнародного захисту має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником щодо того, чи може він/вона кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС. Якщо після попереднього вивчення, зазначеного в пункті 2 цієї статті, виникнуть чи заявником будуть представлені нові відомості або висновки, які значно підвищують ймовірність того, що заявник може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається далі відповідно до II глави. Держави-члени можуть встановлювати додаткові причини для розгляду повторної заяви. Держави-члени можуть прийняти рішення про подальший розгляд заяви, тільки якщо цей заявник не з власної вини був не в змозі обґрунтувати обставини, описані в параграфах 2 і 3 цієї статті, в ході проведення попередньої процедури, зокрема, здійснюючи своє право на ефективний засіб правового захисту відповідно до статті 46.

Також, згідно пункту 2.2 розділу ІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

З врахуванням вищевикладеного суд приходить висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.06.2017 року, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно та легально з метою покращення рівня життєвих умов.

Разом з цим слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі вищевказаного суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 241, ч. 3 ст. 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (м. Ужгород, вул. Грибоєдова, 12а, 88017) про визнання рішення протиправним - відмовити.

2. Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду в строки визначені ст. 295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається у відповідності до вимог п. 15.5 ч. 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України.

СуддяМ.М. Луцович

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено та підписано 20.02.2020 року.