Справа № 640/8685/19
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2020-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8685/19 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Шележко В.П., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

при секретарі Горяіновій Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Ради адвокатів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , Вища кваліфікаційна комісія суддів України, ОСОБА_4 про визнання протиправними , та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі по тексту - позивачі) звернулися до суду з адміністративним позовом до Ради адвокатів України (далі по тексту - відповідач) в якому просили визнати протиправним та скасування рішення III З`їзду адвокатів України від 03.07.2015 року «Про обрання члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України», згідно якого членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України обрано адвоката ОСОБА_3.

19.05.2019 року позивачами подано заяву про часткову зміну предмету позову, відповідно до якої останні просили суд скасувати рішення З`їзду адвокатів України від 15.02.2019 «Про звільнення члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України», яким з посади члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України звільнено ОСОБА_3 (далі по тексту - оскаржуване рішення).

Обґрунтовуючи подану заяву, позивачі зазначили, що у разі визнання протиправним та скасування рішення про обрання ОСОБА_3 на посаду члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішення про його звільнення від 15.02.2019 року не породжуватиме правових наслідків та не буде логічним, а тому також підлягає скасуванню.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст.313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає слухання справи.

Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Вищою кваліфікаційною комісією суддів України призначено проведення кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді: рішенням від 20.10.2017 року №106/зп-17 стосовно ОСОБА_1 та від 01.02.2018 №8/зп-18 стосовно ОСОБА_2 .

Позивач - ОСОБА_1 проходила співбесіду в рамках проведення кваліфікаційного оцінювання 27.04.2018 року, в складі колегії якої брав участь член Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_3 (доповідач по суддівському досьє).

Позивач - ОСОБА_2 проходив співбесіду в рамках проведення кваліфікаційного оцінювання 26.09.2018 року, в складі колегії якої брав участь член Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_3 .

З`їздом адвокатів України 15.02.2019 року ОСОБА_3 звільнено з посади члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та обрано до складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_4 .

Підставами для звільнення були, зокрема, ніби-то факти підробки документів ОСОБА_3 та не проходження перевірок.

З огляду на викладене, враховуючи, що відносно ОСОБА_3 не приймалось рішення за наслідками перевірок, передбачених Законами України «Про очищення влади», «Про запобігання корупції», на думку позивачів, ОСОБА_3 вважається таким, що перевірки, в тому числі, спеціальної не пройшов, а рішення З`їзду адвокатів про його обрання є протиправним з моменту його прийняття.

Вважаючи протиправним рішення про призначення членом Комісії ОСОБА_3 , позивач - ОСОБА_1 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалите нове, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що безпосередньо позивачі не зазнали втручання в свої права внаслідок прийняття оскаржуваного рішення, оскільки останніми не доведено, що вказане рішення спричинило для них суттєвий негативний вплив і що вони зазнали реальної шкоди.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до частини 1 статті 54 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» вищим органом адвокатського самоврядування України є з`їзд адвокатів України.

Частиною 1 статті 55 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що у період між з`їздами адвокатів України функції адвокатського самоврядування виконує Рада адвокатів України.

Відповідно до статті 45 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Національна асоціація адвокатів України є недержавною некомерційною професійною організацією, яка об`єднує всіх адвокатів України та утворюється з метою забезпечення реалізації завдань адвокатського самоврядування. Національна асоціація адвокатів України: представляє адвокатуру України у відносинах з органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності, громадськими об`єднаннями та міжнародними організаціями, делегує представників до органів державної влади.

Згідно ч.1 статті 46 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» організаційними формами адвокатського самоврядування є конференція адвокатів регіону (Автономної Республіки Крим, області, міста Києва, міста Севастополя), рада адвокатів регіону (Автономної Республіки Крим, області, міста Києва, міста Севастополя), Рада адвокатів України, з`їзд адвокатів України.

Статтею 92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України є державним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України.

Відповідно до статі 94 цього Закону передбачено, що до складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України обираються (призначаються) шістнадцять членів, які є громадянами України, мають повну вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права не менше п`ятнадцяти років.

До Вищої кваліфікаційної комісії суддів України обираються (призначаються), зокрема, з`їздом адвокатів України - два члени Комісії.

Як вірно встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням ІІІ з`їзду адвокатів України від 03.07.2015 року адвоката ОСОБА_3 обрано членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

З метою виконання вищезазначеного рішення з`їзду адвокатів України від 03.07.2015 в.о. Голови Комісії видано наказ від 16.07.2015 №322-к/тр «Про зарахування ОСОБА_3 до штату Комісії».

Згідно з підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади.

Пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом.

Так, ч.1 статті 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Згідно з ч. 4 статті 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підставами для призначення кваліфікаційного оцінювання є: 1) заява судді (кандидата на посаду судді) про проведення кваліфікаційного оцінювання, у тому числі для участі у конкурсі; 2) рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про призначення кваліфікаційного оцінювання судді у випадках, визначених законом.

Частина 5 вказаної статті передбачає, що Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Згідно з частиною 1 статті 85 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи:

1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди.

Відповідно до ч. 1-2 статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі не надали суду доказів оскарження рішень в рамках проходження кваліфікаційного оцінювання, або інших рішень в яких приймав участь член Комісії - ОСОБА_3 .

Згідно з ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Тобто, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Так, у позовній заяві, позивачі посилаються на те, що внаслідок протиправності, на їх думку, рішення ІІІ З`їзду адвокатів України від 03.07.2015 року відбулось порушення їх прав за участю члена Комісії ОСОБА_3 у проведенні стосовно них кваліфікаційного оцінювання.

Доводи позивачів про порушення їхніх прав свідчать про незгоду їх з вказаним рішенням, у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 , на їх думку, не міг бути обраний членом Комісії, оскільки не пройшов відповідних перевірок та не надав необхідних документів в підтвердження стажу.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що незгода позивачів з оскаржуваним рішенням не є тотожним поняттям порушеного права чи законного інтересу.

У даному випадку порушенню прав та інтересів позивачів може слугувати прийняте за результатами кваліфікаційного оцінювання колегією Комісії рішення стосовно позивачів, відповідно, належним способом захисту порушених прав буде оскарження такого рішення.

Таким чином, безпосередньо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не зазнали втручання у свої права внаслідок прийняття оскаржуваного рішення Ради адвокатів України, оскільки належних доказів, що вказане рішення спричинило для позивачів суттєвий негативний вплив, і вони зазнали реальної шкоди, останніми не надано, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому даний адміністративний позов не підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 20.02.2020 року