Справа № 813/5500/14
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2020-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 813/5500/14
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Мричко Н. І.,

за участю секретаря судового засідання Кулик С. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Ониськів А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної виконавчої служби України, Західного міжрегіонального управлінням Міністерства юстиції (м. Львів), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

30.03.2007 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління юстиції у Львівської області (далі - ГУЮ у Львівської області) про відновлення трудових прав.

Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 27.07.2010, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2011, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.07.2012 постанову Залізничного районного суду м. Львова від 27.07.2010 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2011 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24.04.2013, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.08.2013, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.06.2014 постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24.04.2013 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.08.2013 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22.09.2014 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 155 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, що була чинною на час постановлення ухвали суду, у зв`язку із повторним неприбуттям позивача у судове засідання без поважних причин.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.11.2014 ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22.09.2014 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2015, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2015, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.07.2016, з урахуванням виправлень, внесених ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.04.2017, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2015 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції. Підставою для направлення справи на новий судовий розгляд вказано відсутність в ухвалі суду апеляційної інстанції мотивів щодо спростування доводів позивача стосовно допущених при його звільненні порушень, що наведені в апеляційній скарзі та необхідність суду апеляційної інстанції перевірити такі доводи у повному обсязі, а також навести мотиви їх відхилення.

З урахуванням неодноразово поданих позивачем заяв про зміну позовних вимог, позов ОСОБА_1 заявлений до Міністерства юстиції України, Державної виконавчої служби України (далі - ДВС України), Головного територіального управління юстиції у Львівської області (далі - ГТУЮ у Львівській області), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та стосувався:

- визнання неправомірними дій Департаменту державної виконавчої служби, Державної виконавчої служби Львівської області щодо звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Державної виконавчої служби Львівської області під час тимчасової непрацездатності;

- скасування наказів Департаменту державної виконавчої служби "Про звільнення ОСОБА_1 " від 29.05.2007 №808, Державної виконавчої служби Львівської області "Про звільнення ОСОБА_1 " від 30.05.2007№441/К;

- визнання неправомірними дій ГУЮ у Львівській області щодо неприйняття ОСОБА_1 на посаду заступника начальника відділу ДВС ГУЮ у Львівській області;

- скасування наказів ГУЮ у Львівській області "Про призначення ОСОБА_3 " від 20.03.2007 №112-К, "Про призначення ОСОБА_4 ";

- зобов`язання ДВС України, ГУЮ у Львівській області прийняти ОСОБА_1 на посаду заступника начальника відділу (управління) державної виконавчої служби ГУЮ у Львівській області з 15.03.2007 шляхом переведення, про що видати наказ;

- стягнути з ГУЮ у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 103967,00грн.;

- стягнути з ДВС України, ГУЮ у Львівській області на користь ОСОБА_1 як відшкодування шкоди заподіяної протиправними рішеннями і діями моральну шкоду в розмірі 20000,00грн.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2017 постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2015 залишено без змін.

Згідно з постановою Верховного Суду від 22.05.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2017 у справі №813/5500/14 в частині позовних вимог про визнання протиправними дій, скасування наказів про звільнення, зобов`язання вчинити дії скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково; визнано неправомірними дії Департаменту державної виконавчої служби, Державної виконавчої служби Львівської області щодо звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Державної виконавчої служби Львівської області в період його тимчасової непрацездатності; визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту державної виконавчої служби "Про звільнення ОСОБА_1 " від 29.05.2007 №808; визнано протиправним та скасовано наказ Державної виконавчої служби Львівської області "Про звільнення ОСОБА_1 " від 30.05.2007 №441/К; визнано неправомірними дії ГУЮ у Львівській області щодо неприйняття ОСОБА_1 на посаду заступника начальника відділу ДВС ГУЮ у Львівській області; поновлено ОСОБА_1 з 30.05.2007 в УДВС ГТУЮ у Львівській області на посаді першого заступника начальника; постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 30.05.2007 в УДВС ГТУЮ у Львівській області на посаді першого заступника начальника допустити до негайного виконання; постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2017 у справі №813/5500/14 в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасовано і направлено справу в цій частині позовних вимог на новий судовий розгляд до суду першої інстанції; в решті постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2017 у справі №813/5500/14 залишено без змін.

Згідно з ухвалою Верховного Суду від 11.07.2019, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 відмовлено повністю.

Справа надійшла до Львівського окружного адміністративного суду 13.09.2019.

За результатом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, таку справу передано для розгляду судді Львівського окружного адміністративного суду Мричко Н.І.

Ухвалою від 17.09.2019 прийнято до провадження адміністративну справу та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

31.10.2019 у підготовчому засіданні, суд без виходу до нарадчої кімнати, керуючись частиною 1 статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийняв заяву ОСОБА_1 від 09.10.2019 про збільшення позовних вимог, згідно з якою позивач просить стягнути з ГТУЮ у Львівській області:

- 892517,00 грн. середнього заробітку за вимушений прогул;

- 2000000,00 грн. моральної шкоди за незаконне звільнення.

Ухвалою від 31.10.2019 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення судово - медичної експертизи, - відмовлено.

Ухвалою від 31.10.2019 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення судово - економічної експертизи, - відмовлено.

Ухвалою суду від 02.12.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 16.01.2020 суд допустив заміну відповідача - Головне територіальне управління юстиції у Львівській області належним відповідачем (правонаступником) - Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - Західне управління юстиції).

Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди обгрунтовані тим, що відповідач повинен виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки судовим рішенням позивача поновлено на посаді. Крім цього, відповідач повинен відшкодувати завдану моральну шкоду внаслідок звільнення, яка проявилась у скрутному матеріальному становищі позивача та розпаду сім`ї.

Представник Західного управління юстиції подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що судами не встановлено фактичних обставин справи щодо розміру середньої заробітної плати, а тому підстав для її стягнення немає. Вважає, що підстав для відшкодування моральної шкоди також немає, оскільки позивач не навів доказів, якими це підтверджується.

18.11.2019 позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що заробітна плата за останні два місяці підтверджена довідкою, а тому заперечення відповідача є необгрунтованими. Вважає, що оскільки незаконне звільнення відбулось у 2007 році, то є всі підстави для відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Міністерство юстиції України явку представника в судове засідання не забезпечило, належним чином повідомлялося про дату, час та місце розгляду справи.

Державна виконавча служба України явку представника в судове засідання не забезпечила, належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи.

В судовому засіданні представник Західного управління юстиції заперечив позовні вимоги та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Треті особи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача та представника Західного управління юстиції, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом Департаменту державної виконавчої служби від 27.09.2005 №37/к позивача призначено з 27.09.2005 на посаду першого заступника начальника державної виконавчої служби Львівської області.

Повідомленням від 20.01.2007, згідно з Законом України "Про внесення змін до Законів України "Про державну виконавчу службу" та "Про виконавче провадження" щодо реформування органів державної виконавчої служби", на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 16.11.2006 №1622 "Про ліквідацію Департаменту Державної виконавчої служби", позивача відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

15.03.2007 позивач звернувся до начальника ГУЮ із заявою про прийняття його на посаду заступника начальника відділу державної виконавчої служби ГУЮ шляхом переведення з посади першого заступника начальника державної виконавчої служби Львівської області.

Начальником ГУЮ надіслано позивачу телеграму з проханням з`явитися 23.03.2007 о 12.00 год. до ГУЮ для вирішення питання про його переведення. Проте, дана телеграма позивачу вручена не була, оскільки його помешкання зачинене, як слідує з телеграми, орган зв`язку повідомив адресата про наявність телеграми, але останній за нею не з`явився.

23.03.2007 комісією ГУЮ складено акт, відповідно до якого, на запрошення для вирішення питання про переведення у ГУЮ ОСОБА_5 не прибув.

Наказом голови комісії з ліквідації Департаменту державної виконавчої служби ОСОБА_7 від 29.05.2007 № 808 та наказом голови комісії з ліквідації державної виконавчої служби Львівської області Ганіткевича В. І. від 30.05.2007 №441/к позивача звільнено з посади першого заступника начальника державної виконавчої служби Львівської області через ліквідацію Державної виконавчої служби за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України з 29.05.2007.

Як вбачається з листка непрацездатності позивач перебував на лікарняному (режим амбулаторний) з 29.05.2007 по 01.06.2007.

30.05.2007 до трудової книжки позивача внесено запис про звільнення його із займаної посади.

Згідно з постановою Верховного Суду від 22.05.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2017 у справі № 813/5500/14 в частині позовних вимог про визнання протиправними дій, скасування наказів про звільнення, зобов`язання вчинити дії скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково; визнано неправомірними дії Департаменту державної виконавчої служби, Державної виконавчої служби Львівської області щодо звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Державної виконавчої служби Львівської області в період його тимчасової непрацездатності; визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту державної виконавчої служби "Про звільнення ОСОБА_1 " від 29.05.2007 № 808; визнано протиправним та скасовано наказ Державної виконавчої служби Львівської області "Про звільнення ОСОБА_1 " від 30.05.2007 № 441/К; визнано неправомірними дії ГУЮ у Львівській області щодо неприйняття ОСОБА_1 на посаду заступника начальника відділу ДВС ГУЮ у Львівській області; поновлено ОСОБА_1 з 30.05.2007 в УДВС ГТУЮ у Львівській області на посаді першого заступника начальника; постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 30.05.2007 в УДВС ГТУЮ у Львівській області на посаді першого заступника начальника допустити до негайного виконання; постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2017 у справі № 813/5500/14 в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасовано і направлено справу в цій частині позовних вимог на новий судовий розгляд до суду першої інстанції; в решті постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2017 у справі № 813/5500/14 залишено без змін.

При вирішенні спору в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди суд виходив з наступного.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд дійшов до таких висновків.

Згідно з частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок № 100). Відповідно до пункту 2 зазначеної постанови середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 8 розділу 4 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з частиною 2 пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Для обчислення суми заробітку, що підлягає виплаті працівникові за час вимушеного прогулу, за основу беруться робочі дні.

Суд зазначає, що період з 30.05.2017 по дату ухвалення постанови Верховного Суду (22.05.2019), якою позивача поновлено на посаді, є періодом вимушеного прогулу, за який Західне управління юстиції повинно виплатити позивачу середній заробіток, та який в сумі (у 2007 році - 152, у 2008 році - 252, у 2009 році - 251, у 2010 році - 251, у 2011 році - 250, у 2012 році - 251, у 2013 році - 251, у 2014 році - 251, у 2015 році - 250, у 2016 році - 251, у 2017 році - 248, у 2018 році - 250, у 2019 році - 95) становить 3003 робочих дні.

Надаючи оцінку аргументам позивача, що Західне управління юстиції фактично не виконало постанову Верховного Суду від 22.05.2019 та не поновило його на посаді, а тому середній заробіток за вимушений прогул слід виплатити по 07.10.2019, суд зазначає таке.

У частині 2 статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Тобто час вимушеного прогулу становить період, який починається з дня, наступного після незаконного звільнення та закінчується днем винесення рішення про поновлення.

Суд дійшов до висновку та повторно зазначає, що період з 30.05.2007 по дату ухвалення постанови Верховного Суду (22.05.2019), якою позивача поновлено на посаді, є періодом вимушеного прогулу, за який Західне управління юстиції повинно виплатити позивачу середній заробіток.

Водночас суд зазначає, що невиконання або несвоєчасне виконання судового рішення (постанови Верховного Суду від 22.05.2019) є відповідною підставою для звернення позивача до суду. При цьому, позивач наділений правом самостійно обирати спосіб захисту його порушених прав, як то шляхом звернення до суду з відповідним позовом, так і шляхом встановлення контролю за виконанням судового рішення про поновлення його на посаді.

Суд при розгляді справи враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 20.06.2018 у справі № 826/808/16.

З огляду на вказане, суд дійшов до переконання, що стягнення середнього заробітку при затримці виконання судового рішення щодо поновлення особи вирішується за відповідним позовом, або шляхом встановлення контролю за виконанням судового рішення про поновлення його на посаді, а тому аргументи позивача в цій частині є безпідставними.

Суд встановив, що згідно з довідкою про доходи від 05.11.2019 № 343 заробітна плата позивача за два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення (за березень 2007 року - 2929,58 грн. та за квітень 2007 року - 2880,75 грн.) становить 5810,33 грн. без врахування податків і зборів, відповідно середньоденний заробіток (5810,33 грн. / 41 робочий день) становить 141,72 грн.

При цьому, суд вказує, що згідно з пунктом 10 Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно обчислювати із врахуванням підвищених тарифних ставок і посадових окладів шляхом коригування на коефіцієнт їх підвищення.

Суд встановив, що посадовий оклад позивача з 30.05.2007 становив - 993,00 грн., та в подальшому збільшувався та становив (згідно з довідками від 16.08.2019 №15673/2/1-19/10-16, від 13.09.2019 № 65/0/3-19/10-16): з 01.02.2008 - 1440,00 грн., з 01.01.2009 - 1959,00 грн., з 01.12.2015 - 2449,00 грн., з 01.01.2016 - 2453,00 грн., з 01.05.2016 - 4652,00 грн., з 21.04.2017 - 5000,00 грн., з 01.01.2018 - 6700,00 грн., з 01.01.2019 - 7190,00 грн.

Отже, середньоденний заробіток складає:

- з 30.05.2007 по 31.01.2008 - 141,72 грн. (встановлено вище),

- з 01.02.2008 по 31.12.2008 - 205,49 грн. (1440,00 грн. / 993,00 грн. = коефіцієнт 1,45; 141,72 грн. * 1,45 = 205,49 грн.),

- з 01.01.2009 по 30.11.2015 - 279,47 грн. (1959,00 грн. / 1440,00 грн. = коефіцієнт 1,36; 205,49 грн. * 1,36 = 279,47 грн.),

- з 01.12.2015 по 31.12.2015 - 349,34 грн. (2449,00 грн. / 1959,00 грн. = коефіцієнт 1,25; 279,47 грн. * 1,25 = 349,34 грн.),

- з 01.01.2016 по 30.04.2016 - 349,91 грн. (2453,00 грн. / 2449,00 грн. = коефіцієнт 1,00163; 349,34 грн. * 1,00163 = 349,91 грн.),

- з 01.05.2016 по 20.04.2017 - 664,83 грн. (4652,00 грн. / 2453,00 грн. = коефіцієнт 1,9; 349,91 грн. * 1,9 = 664,83 грн.),

- з 21.04.2017 по 31.12.2017 - 711,37 грн. (5000,00 грн. / 4652,00 грн. = коефіцієнт 1,07; 664,83 грн. * 1,07 = 711,37 грн.),

- з 01.01.2018 по 31.12.2018 - 953,24 грн. (6700,00 грн. / 5000,00 грн. = коефіцієнт 1,34; 711,37 грн. * 1,34 = 953,24 грн.),

- з 01.01.2019 по 22.05.2019 - 1019,97 грн. (7190,00 грн. / 6700,00 грн. = коефіцієнт 1,07; 953,24 грн. * 1,07 = 1019,97 грн.).

Відтак, середній заробіток позивача за період:

- з 30.05.2007 по 31.01.2008 складає (141,72 грн. * 173 робочих дні) 24517,56 грн.,

- з 01.02.2008 по 31.12.2008 складає (205,49 грн. * 231 робочий день) 47468,19 грн.,

- з 01.01.2009 по 30.11.2015 складає (279,47 грн. * 1732 робочих дні) 484042,04 грн.,

- з 01.12.2015 по 31.12.2015 складає (349,34 грн.* 23 робочих дні) 8034,82 грн.,

- з 01.01.2016 по 30.04.2016 складає (349,91 грн. * 83 робочих дні) 29042,53 грн.,

- з 01.05.2016 по 20.04.2017 складає (664,83 грн. * 243 робочих дні) 161553,69 грн.,

- з 21.04.2017 по 31.12.2017 складає (711,37 грн.* 173 робочих дні) 123067,01 грн.,

- з 01.01.2018 по 31.12.2018 складає (953,24 грн. * 250 робочих дні) 238310,00 грн.,

- з 01.01.2019 по 22.05.2019 складає (1019,97 грн. * 95 робочих дні) 96897,15 грн.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 30.05.2007 по 22.05.2019) складає (24517,56 грн. + 47468,19 грн. + 484042,04 грн. + 8034,82 грн. + 29042,53 грн. + 161553,69 грн. + 123067,01 грн. + 238310,00 грн. + 96897,15 грн.) 1 212 932,99 грн. без урахування обов`язкових платежів та податків.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

З огляду на вказане, рішення суду в частині стягнення на користь позивача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць в розмірі 2905,17 грн. (2929,58 грн. + 2880,75 грн. / 2) без урахування обов`язкових платежів та податків необхідно допустити до негайного виконання.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд на виконання вказівок Верховного Суду, викладених в постанові від 22.05.2019 щодо необхідності встановлення фактичних обставин наявності заподіяних позивачу або членам його сім`ї моральних страждань, що настали у результаті порушення його законних прав, зазначає таке.

Стаття 56 Конституції України передбачає право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу що позивається із таким позовом.

Суд при розгляді справи враховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 25.10.2019 у справі № 807/1449/16.

Позивач на обгрунтування цієї позовної вимоги вказав, що незаконне звільнення його з посади призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, душевного спокою, втрати нормальної організації свого життя, можливості матеріально утримувати сім`ю, малолітнього сина, що призвело до розпаду сім`ї.

Водночас, суд зауважує, що на підтвердження наведених обставин позивач не надав доказів.

В свою чергу, представник Західного управління юстиції у відзиві на позовну заяву пояснив, що позивач за час вимушеного прогулу працював начальником відділу з питань громадянства Головного управління державної міграційної служби у Львівській області, завідувачем сектору архівної роботи Головного управління державної міграційної служби у Львівській області, провідним інженером служби СРЗА відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго».

Суд зазначає, що згідно з довідок № 9 від 23.01.2020, № 8 від 23.01.2020 позивач з 2012 року по 2019 рік працював в Головному управлінні Державної міграційної служби у Львівській області та отримував заробітну плату.

Наведені обставини спростовують доводи позивача щодо неможливості матеріально утримувати сім`ю.

З огляду на викладене, та враховуючи, що позивачем не надано суду належних доказів його моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, заподіяних відповідачем, а також доказів наявності завданої моральної шкоди, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги щодо стягнення моральної шкоди.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Судові витрати відповідно до статті 139 КАС України стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 244, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної виконавчої служби України, Західного міжрегіонального управлінням Міністерства юстиції (м. Львів), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (, місцезнаходження: 79013, Львівська обл., м. Львів, пл. Маркіяна Шашкевича, 1) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 61 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.05.2007 по 22.05.2019 в розмірі 1 212 932 (один мільйон двісті дванадцять тисяч дев`ятсот тридцять дві) гривень 99 (дев`яносто дев`ять) копійок з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 2905 (дві тисячі дев`ятсот п`ять) гривень 17 (сімнадцять) копійок допустити до негайного виконання.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 24.02.2020.

Суддя Мричко Н.І.