Справа № 120/4352/19-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

21 лютого 2020 р. Справа № 120/4352/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. А.Первозванного, б. 58а, кв. 17, м. Вінниця, 21030)

про: визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу відповідача № 2-21093/15-19-СГ «Про відмову надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» від 09.12.2019 року; зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,3 га на території Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області за межами населеного пункту та прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 120/3317/19-а від 07.11.2019 року позовні вимоги позивача задоволено та визнано протиправними дії відповідача щодо відмови у наданні позивачеві дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,3 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення на території Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, за межами населеного пункту, викладеної в листі від 02.08.2019 року вих. № Г-12853/0-274/0/95-19; зобов`язано відповідача повторно розглянути вказане клопотання позивача. Відповідач, за наслідками повторного розгляду заяви позивача, наказом від 09.12.2019 року № 2-21093/15-19-СГ відмовив позивачеві у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, мотивувавши це відсутністю у викопіюванні з чергового кадастрового плану Заозерненської сільської ради погодження Заозерненської сільської ради щодо встановлення об`єктивної інформації стосовно правового статусу земельної ділянки, та у зв`язку з недопущенням порушення прав третіх осіб. Одночасно рекомендовано позивачеві погодити графічні матеріали у Заозерненській сільській раді Тульчинського району Вінницької області. Позивач з такою відмовою не погоджується, вважає її протиправною та зазначає, що вона містить лише формальне посилання на положення ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України). Більш того, наголошує, що підстави з яких відповідач відмовив у наданні дозволу положеннями ЗК України не передбачені, тому є протиправними, адже у ЗК України міститься вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 02.01.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 28.01.2020 року.

20.01.2020 року за вх. № 1669/20 відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому він повідомив наступне. Позивач звернулася до відповідача з клопотанням на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 1,30 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення на території Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області. За результатами розгляду поданих документів, відповідач наказом від 09.12.2019 року № 2-24093/15-19-СГ запропонував позивачеві з метою недопущення порушення прав третіх осіб погодити графічні матеріали у Заозерненській сільській раді Тульчинського району Вінницької області. Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою з прийняттям обґрунтованого та законного рішення, то відповідач в контексті цього наголошує, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується та вказує на свої дискреційні повноваження.

28.01.2020 року за вх. № 2605/20 представником позивача на виконання вимог ухвали від 02.01.2020 року через канцелярію суду подано витребуване клопотання, з яким позивач звертався до відповідача та за наслідками розгляду якого було прийняте оскаржуване рішення.

У судове засідання 28.01.2020 року представник відповідача не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Представник позивача вважав за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача та надав пояснення по суті спірних правовідносин. Додатково за вх. № 2602/20 подав заяву щодо вирішення питання про розподіл судових витрат після ухвалення рішення в порядку ч. 3 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Вказав, що документи підтверджуючі витрати на правничу допомогу будуть подані після прийняття рішення у даній справі. Судове засідання відкладено на 18.02.2020 року.

18.02.2020 року за вх. № 5018 представником позивача через канцелярію суду подано заяву про розгляд справи без його участі.

У судове засідання 18.02.2020 року представник відповідача не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин, суд вирішив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 120/3317/19-а від 07.11.2019 року визнано протиправними дії відповідача щодо відмови у наданні позивачеві дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,3 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення на території Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, за межами населеного пункту, викладеної в листі від 02.08.2019 року вих. № Г-12853/0-274/0/95-19; зобов`язано відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,3 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення на території Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, за межами населеного пункту.

Відповідач, за наслідками повторного розгляду заяви позивача, наказом від 09.12.2019 року № 2-21093/15-19-СГ відмовив позивачеві у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, мотивувавши це відсутністю у викопіюванні з чергового кадастрового плану Заозерненської сільської ради погодження Заозерненської сільської ради щодо встановлення об`єктивної інформації стосовно правового статусу земельної ділянки, та у зв`язку з недопущенням порушення прав третіх осіб рекомендував позивачеві погодити графічні матеріали у Заозерненській сільській раді Тульчинського району Вінницької області.

Не погоджуючись з цим, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, ЗК України.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів (п. б ч. 1 ст. 121 ЗК України).

Згідно абз. 1 ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Системний аналіз наведених норм доводить, що громадяни можуть набувати право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності виключно за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Для цього такі громадяни мають звернутись з відповідним клопотанням до уповноважених органів. До клопотання додають визначені документи. Суб`єкт владних повноважень, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до своїх повноважень, розглядає таке клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Одночасно, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

У свою чергу, зміст ст. 118, 122 ЗК України свідчить про те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача законних підстав для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей Земельного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулась до відповідача з клопотанням щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Відповідач відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, мотивувавши відсутністю у викопіюванні з чергового кадастрового плану Заозерненської сільської ради погодження Заозерненської сільської ради щодо встановлення об`єктивної інформації стосовно правового статусу земельної ділянки.

У цьому контексті суд вказує, що підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Даний перелік не передбачає виключень, розширеного тлумачення та є загальним для всіх. Відмова з інших, не передбачених у вказаному вище переліку, причин є незаконною.

Крім того, згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України до клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою додаються, зокрема, графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Судом встановлено, що позивач виконала вимоги закону в цій частині та надала відповідачу викопіювання із плану земель щодо місця розташування бажаної земельної ділянки.

Відтак суд констатує протиправність наказу відповідача № 2-21093/15-19-СГ «Про відмову надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» від 09.12.2019 року.

Стосовно позовної вимоги позивача про скасування спірного наказу відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок визнання протиправним акта індивідуальної дії та його скасування у повному обсязі чи частково. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання акта індивідуальної дії протиправним, неминучим є його скасування в повному обсязі чи частково.

З огляду на те, що суд задовольнив позовну вимогу про визнання протиправним наказу відповідача № 2-21093/15-19-СГ «Про відмову надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» від 09.12.2019 року, відповідно вимога про його скасуванню також підлягає задоволенню, як похідна.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,3 га на території Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області за межами населеного пункту та прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суд зазначає наступне.

Кожна особа, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 2 цієї ж статті захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Таким чином, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень вчинити на користь позивача певні дії, якщо для їх вчинення виконані всі умови, визначені законом, і вчинення таких дій не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У цьому ж контексті суд не приймає вказівки відповідача на те, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою є дискреційними повноваженнями останнього, а тому суд не вправі втручатися в них з огляду на таке.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що розглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано ч. 6 ст. 118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Аналогічний правовий висновок формулював й Верховний Суд у постанові від 11.09.2019 року у справі № 819/570/18.

Крім того, суд враховує й те, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.11.2019 року вже було зобов`язано відповідача повторно розглянути клопотання позивача, за наслідками чого прийняти відповідне рішення. Більш того, суд вважає за належне також вказати й на те, що визначені відповідачем підстави для відмови у наданні позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою, викладені у листі від 02.08.2019 року за вих. № Г-12853/0-2743/0/95-19 та в оскаржуваному наказі є різними, при цьому, відповідач досліджував одні й ті ж документи.

Таким чином, огляду на те, що позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу відповідача № 2-21093/15-19-СГ «Про відмову надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» від 09.12.2019 року задоволено, відповідно необхідним та належним для відновлення порушених прав та інтересів позивача є зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,3 га на території Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області за межами населеного пункту та прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Щодо зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Вирішуючи питання щодо зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд вважає за доцільне відмітити, що КАС України передбачає загальні і спеціальні способи судового контролю. Загальні способи контролю мають усі суди, незалежно від спеціалізації, і вони полягають у розгляді скарг на рішення, дії чи бездіяльність державних виконавців. Загальний судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому ст. 287 КАС України. Спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах передбачені ст. 382 та 383 КАС України, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення; накладання штрафу за невиконання судового рішення; визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання такої постанови суду або на порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

В свою чергу, суд також вказує, що застосування заходів судового контролю є правом, а не обов`язком суду. Про доцільність застосування таких заходів суд вирішує в кожній конкретній ситуації окремо з огляду на характер спірних правовідносин, сторін, а також ймовірну можливість невиконання особою, не на користь якої ухвалено рішення, приписів суду.

З матеріалів справи вбачається, що позивач жодним чином не обґрунтував необхідність застосування до відповідача такого заходу судового контролю як подання звіту. Разом з тим, у суду немає жодних доказів, що свідчили б про можливе ухилення відповідача від виконання рішення суду у даній справі.

За таких обставин, зважаючи на необґрунтованість та недоведеність вимоги про зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд прийшов до висновку про недоцільність застосування до відповідача такого заходу судового контролю за виконанням судового рішення у даній справі.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що позов задоволено повністю, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати у сумі 768 грн. 40 коп..

Крім того, представник позивача 28.01.2020 року за вх. № 2602/20 подав заяву щодо вирішення питання про розподіл судових витрат після ухвалення рішення в порядку ч. 3 ст. 143 КАС України. Вказав, що документи підтверджуючі витрати на правничу допомогу будуть подані після прийняття рішення у даній справі.

З огляду на задоволення позову та враховуючи заявлене клопотання, питання про судові витрати на правничу допомогу необхідно вирішити в судовому засідання у строк, визначений ч. 4 ст. 143 КАС України.

Суд зазначає, що згідно наказу Вінницького окружного адміністративного суду № 013-вк від 06.02.2020 року суддя Маслоід О.С. у період з 24.02.2020 року по 10.03.2020 року перебуватиме у відпустці.

На підставі положень ч. 3, 4 ст. 143 КАС України суд признає судове засідання для вирішення питання про судові витрати у справі на 16.00 год. 11 березня 2020 року в залі судових засідань № 2 Вінницького окружного адміністративного суду.

Надати стороні позивача строк для подання суду доказів щодо розміру понесених судових витрат на правничу допомогу до 05.03.2020 року.

Надати стороні відповідача строк до 05.03.2020 для подання клопотання про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги (у разі наявності заперечень щодо заявленого розміру).

Керуючись Конституцією України, Земельним кодексом України та ст. 2, 6, 9, 73- 78, 90, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-21093/15-19-СГ «Про відмову надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» від 09.12.2019 року.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,3 га на території Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області за межами населеного пункту та прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 768 грн. 40 коп..

Призначити судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат по справі на 16.00 год. 11 березня 2020 року в залі судових засідань № 2 Вінницького окружного адміністративного суду.

Надати стороні позивача строк для подання суду доказів щодо розміру понесених судових витрат на правничу допомогу до 05.03.2020 року.

Надати стороні відповідача строк до 05.03.2020 для подання клопотання про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги (у разі наявності заперечень щодо заявленого розміру).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, б. 63, м. Вінниця, 21027)

Повний текст рішення складено та підписано суддею 21.02.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна