Справа № 1.380.2019.004211
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2020-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.004211 пров. № А/857/231/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Макарика В.Я.

суддів Бруновської Н.В., Матковської З.М.

за участю секретаря судового засідання Волошин М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року (головуючий суддя в суді першої інстанції Грень Н.М., м. Львів) у справі № 1.380.2019.004211 за адміністративним позовом громадянина Китаю ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

19 серпня 2019 року громадянин Китаю ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 196-19 від 23.05.2019 про відмову у визнанні громадянина Китаю ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянина Китаю ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства. Визнати протиправними дії Головного Управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині не роз`яснення позивачу причин відмови та порядку оскарження рішення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 196-19 від 23.05.2019 про відмову у визнанні громадянина Китаю ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву-анкету громадянина Китаю ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 52 від 22.12.2018.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржила Державна міграційна служба України, яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права та без урахування всіх обставин справи. Тому апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представники позивача та відповідача ДМС України в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, представника Головного управління ДМС у Львівській області, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що Громадянин Китаю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся 22.12.2018 до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів особової справи позивача 2018LV0052 встановлено, що позивач є громадянином Китаю, ІНФОРМАЦІЯ_1 , дані про особу встановлено на підставі паспорта для виїзду закордон НОМЕР_1 , виданого 06.01.2013 (дійсний до 05.01.2023 року). Національність уйгур, за релігійними переконаннями - мусульманин. Сімейний стан одружений.

В Україні проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в єзуїтській службі біженців разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_3 . Станом на теперішній час не працює, доглядає за дитиною. В Україні проживає на кошти які отримує від товариша із Стамбула.

Позивач стверджує, що до 2009 року проживав із мамою в місті Урюнчі, Туркестан (Сіньцзян-Уйгурський автономний район Китаю). В 2009 році переїхав до друзів в Пекін, де проживав протягом року. Згодом, в 2010 році, повернувся в місто Урюнчі. В 2013 році позивач переїхав до Пакистану, де проживав і навчався один рік і сім місяців, після чого, отримавши візу в 2014 році, він покинув Пакистан і переїхав до Туреччини. У Туреччині позивач проживав разом із дружиною до 2018 року, де навчався і працював. Згодом у них народився син, після чого, в листопаді 2018 року позивач разом із дружиною та сином вирішив покинути Туреччину. Зі слів позивача, він купив фальшиві документи для себе щоб виготовити документи для перевезення дитини ( арк.56 співбесіда № 2). Згодом, виготовивши документи для сина, позивач разом із дружиною, сином та сестрою мали намір поїхати до Європи в Німеччину.

Позивач 22.11.2018 разом із сім`єю прибув літаком з Туреччини в Україну (на підставі візи), в місто Київ, згодом поїхав до Львова для перетину кордону з Польщею (арк. 33 співбесіда №1). Дружина разом із сестрою поїхали до Німеччини, оскільки в дружини були документи для виїзду в Марокко. З пояснень позивача, він автомобільним транспортом доїхав до кордону, де разом із сином у супроводі товариша мав намір перетнути кордон поза пунктом пропуску, але був затриманий прикордонною службою.

Позивач звернувся до відділу з питань шукачів захисту ГУ ДМС у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту разом із малолітньою дитиною ОСОБА_4 . Оскільки в позивача були відсутні документи на дитину, то йому було запропоновано пройти процедуру на батьківство. За результатами проведеного тесту ДНК ймовірність батьківства становить 99,99 % (арк.79).

Рішенням ДМС України від 23.05.2019 №196-19 громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом першої інстанції з матеріалів справи встановлено, що ГУ ДМС у Львівській області в ході розгляду заяви встановлено, що громадянин Китаю ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 19.02.2019 не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу (відповідь начальника сектору Міжнародного поліцейського співробітництва ГУ Національної поліції у Львівській області від 20.02.2019).

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких громадянин Китаю ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

18.04.2019 Головним управлінням ДМС у Львівській області складено висновок про відмову у визнанні громадянин Китаю ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

05.06.2019 року Головним управлінням ДМС України у Львівській області складено повідомлення №25 щодо прийнятого ДМС України рішення про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення рішення Державної міграційної служби України № 196-19 від 23.05.2019. Підставою відмови є те, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відсутні.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 № 3671-VІ (далі - Закон України № 3671-VI).

Згідно з п.п. 1, 13 ст. 1 Закону України № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 5 ст. 5 Закону України № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст.7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до ч. 6 ст. 8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п. 195 цього ж Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України № 3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

У заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідно до абз. 5 п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (далі - Постанова № 3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказав, що не може повернутися до Китаю, оскільки там зазнають дискримінації мусульмани, які належать до меншини уйгурів. Заявник покинув країну громадянської належності через те, що він уйгур і мусульманин. Також, заявник вказав, що в Китаї не можливо залишатись, тому що там де він проживав у Сіньцзян-Уйгурському автономному районі, переслідують людей які належать до меншини уйгурів та сповідують іслам, та обмежують їхні права. Згідно пояснень заявника, китайська влада зневажливо ставиться до людей які є уйгурами і мусульманами, через що вони зазнають дискримінації Заявник боявся, що його посадять до в`язниці.

Згідно інформації по країні походження (https//:www.refworld.org.ru/country,,,,CHN,,55a7bc254,0.html, https//:www.refworld.org.ru/country,,,,CHN,,5876337a4,0.html) Більша частина представників мусульманської меншини в Китаї проживає на території СУАР, яких влада звинувачує в сепаратизмі та тероризмі. Етнічні уйгури - народ, що говорить мовою тюркської групи і сповідує іслам - давно стикаються в Китаї з обмеженнями, в основному в сфері свободи віросповідання. А минулої осені влада ввела нові правила, обмеживши їх свободу пересування. Тепер жителі Сіньцзяну, що на заході КНР, зобов`язані здавати свої паспорти поліції на збереження.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що правозахисною групою Організації Об`єднаних Націй (ООН) висловлено позицію стосовно ситуації в Китаї, згідно з якою у Китаї налічується близько 1 мільйона уйгурів у таємних таборах ідеологічного перевиховання. Як повідомила член комітету ООН з ліквідації расової дискримінації, влада змінила Уйгурський автономний район на щось, схоже на масивний табір інтернування, що знаходиться в таємниці, свого роду зона відсутності прав. Разом з цим, усього в таких таборах можуть тримати до 2 млн уйгурів і представників інших мусульманських національних меншин. Влада Китаю заявляє, що Сіньцзян стикається з серйозною загрозою з боку ісламістських бойовиків, які замислюють напад і посилюють напруженість з мусульманською уйгурською меншістю. Правозахисна група Організації Об`єднаних Націй (ООН) просила Китай припинити свою контрпродуктивну політику- звільнити всіх тих, хто був безпідставно затриманий. Члени уйгурської громади та інших мусульман вважаються в Китаї ворогами держави виключно на основі їхньої етнорелігійної ідентичності (112ua.https//:112ua)/

Таким чином, існують загальновідомі факти, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження.

Проведений відповідачем аналіз інформації щодо країни походження позивача є неповний та необ`єктивний, а тому висновок відповідача про відмову у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає дійсним обставинам справи, та є помилковим.

З урахуванням вищевикладеного позивач потребує додаткового захисту як особа, яка була змушена залишити країну походження внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження. Окрім того, судом враховано, що позивач прибув на територію України разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Статтями 2,3 Конвенції Про права дитини від 20.11.1989 визначено, що держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Суд першої інстанції аналізуючи ситуацію з дотриманням прав людини в Китайській Народній Республіці дійшов висновку, що у випадку повернення позивача до країни громадянської належності його життю, здоров`ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Приймаючи оскаржене рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколі співбесіди, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Китаї й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач ДМС України, безпідставно погодився з висновками відповідача, ГУ ДМС України у Львівській області, про відсутність встановлених п. п. 1 та 3 ч. 1 ст. 1 Закону України № 3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особами, які потребують додаткового захисту, що призвело до прийняття оскарженого рішення від 23.05.2019 № 196-19 про відмову у визнанні громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому така відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п. 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом". На думку суду, жодних вагомих, чітких та узгоджених доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість спірного рішення відповідач не подав, натомість таке прийнято лише з формальних підстав.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ДМС України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з п. 25 Постанови № 3, відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З метою ефективного захисту прав позивача та забезпечення реального виконання рішення суду, суд першої інстанції за необхідне зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у своєму рішенні правової оцінки щодо підстав скасування рішення від 23.05.2019 № 196-19.

При цьому, при повторному розгляді заяви відповідачем в обов`язковому порядку повинні бути враховані висновки судового рішення суду першої інстанції, щодо підстав скасування оскарженого рішення від 23.05.2019 № 196-19.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині не роз`яснення позивачу причин відмови і порядку оскарження рішення слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року у справі № 1.380.2019.004211 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В. Я. Макарик
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 20 лютого 2020 року.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду