Справа № 752/26431/17
Суддя: Плахотнюк К. Г.
Дата ухвалення: 2020-01-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №: 2-а/752/20/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.01.2020 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.,

за участі секретаря судового засідання Шрамко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та скасування рішення,-

встановив:

13.12.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом про визнання дій протиправними та скасування рішення до комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа Правобережне об`єднане управління ПФУ в м. Києві.

14.12.2017 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_2 постановлено ухвалу про залишення заяви без руху.

13.02.2018 року Київським апеляційним адміністративним судом ухвалу судді Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_2 від 14.12.2017 року скасовано.

01.03.2018 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_2 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

26.12.2018 року на підставі розпорядженння керівника апарату суду Щербака А.В. № 4911 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку з прийняттям Вищою радою правосуддя рішення № 2970/0/15-18 від 25.09.2018 року про звільнення судді ОСОБА_2 з посади судді Голосіївського районного суду міста Києва.

03.01.2019 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження, призначено підготовче судове засідання.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що вона має право на пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 виданим Пенсійним фондом України 29.10.2009 року.

У зв`язку з проведенням антитерористичної операції за місцем її реєстрації - АДРЕСА_1 змушена була виїхати до м. Києва та оселитися у родичів.

З жовтня 2014 року зареєстрована Управлінням праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації як внутрішньо переміщена особа за адресою - АДРЕСА_2 та з цього ж часу обліковується у Правобережному об`єднаному управлінні ПФУ в м. Києві, отримувала пенсію за віком за номером особового рахунку 827527 до 01.04.2017 року.

З 01.04.2017 року з невідомих для неї причин виплату пенсії припинено.

19.04.2017 року Управлінням праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації видано, на її заяву, безстрокову довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особу № 412 з АДРЕСА_1 до АДРЕСА_2 .

Цього ж дня, подала заяву до Правобережного об`єднаного управління ПФУ в м. Києві про поновлення виплати пенсії з 01.04.2017 року.

Згодом дізналася, що припинення виплати пенсії мало місце у зв`язку з прийняттям відповідного рішення комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 49 від 22.06.2017 року у зв`язку з нібито не проживанням за фактично вказаною адресою на території м. Києва.

Вважає зазначені дії комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації незаконними у зв`язку з чим просила:

-визнати протиправними дії комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації щодо прийняття рішення № 49 від 22.06.2017 року про відмову у призначенні (відновленні) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) соціальних виплат;

-рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації за підписом заступника голови комісії, начальника Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 49 від 22.06.2017 року про відмову у призначенні (відновленні) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) соціальних виплат, скасувати.

19.04.2018 року відповідачем Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації подано відзив на адміністративний позов, відповідно до змісту якого останнє заперечує проти заявлених вимог у повному обсязі з огляду на наступне.

08.06.2016 року постановою КМУ № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» внесено зміни до постанови КМУ від 12.10.2014 року № 509 та затверджено новий бланк довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Крім того, цією ж постановою затверджено: Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

20.04.2017 року Правобережним об`єднаним управлінням ПФУ в м. Києві на адресу Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації направлено лист № 23997/02 зі списком осіб для отримання інформації про призначення (відновлення) виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) внутрішньо переміщеним особам, серед яких була ОСОБА_1 .

На підставі п.п. 3-5 Порядку № 365 від 08.06.2016 року, управлінням було здійснено перевірку фактичного місця проживання ОСОБА_1 за адресою - АДРЕСА_2 . В ході перевірки встановлено, що ОСОБА_1 та її чоловік за зазначеною вище адресою відсутні, про що складено акт від 26.04.2017 року. З телефонної розмови соціального інспектора та позивачки, остання повідомила, що вона та чоловік знаходяться поза межами м. Києва, дату свого повернення вказати не можуть. Повторну перевірку було здійснено 10.05.2017 року, в ході якого ОСОБА_1 та її чоловік за адресою - АДРЕСА_2 , відсутні. Телефоном дату свого повернення до м. Києва не вказали.

У зв`язку з викладеним вище, комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації розглянуто подання про призначення (відновлення) виплати пенсії та прийнято рішення № 49 від 22.06.2017 року про відмову у відновленні соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі ОСОБА_1 у зв`язку з не проживанням за фактично вказаним місцем.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою про видачу довідки внутрішньо переміщеної особи нового зразка у зв`язку з чим на виконання вимог Порядку № 365 від 08.06.2016 року, 19.04.2017 року ОСОБА_1 видано зазначену довідку за № 4122.

Твердження позивачки щодо припинення виплати пенсії з 01.04.2017 року не відповідає дійсності, оскільки рішення про відмову у відновленні виплати соціальної допомоги прийнято 22.06.2017 року, а тому дії Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації є правомірними.

Просили відмовити у задоволенні заявлених вимог у повному обсязі.

01.06.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивачка зазначає, що 29.01.2018 року Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Правобережного об`єднаного управління ПФУ в місті Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - комісія з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання дій протиправними і дискримінаційними та зобов`язання вчинити певні дії, яким визнано протиправними та дискримінаційними дії Правобережного об`єднаного управління ПФУ м. Києва щодо призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2017 року, зобовязано Правобережне об`єднане управління ПФУ м. Києва поновити виплату ОСОБА_1 на загальних підставах з 01.04.2017 року та виплатити виниклу заборгованість.

Просила задовольнити заявлені нею вимоги у повному обсязі.

30.09.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про заміну третьої особи у справі Правобережне об`єднане управління ПФУ в м. Києві на його правонаступника Головне управління ПФУ в м. Києві, закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні 10.12.2019 року сторони відсутні.

Представник позивачки звернувся до суду з клопотанням про завершення розгляду справи за його відсутності, зазначивши, що підтримую заявлені вимоги у повному обсязі, просив позов задовольнити.

Відповідач Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації направили клопотання про завершення розгляду справи за відсутності їх представника, просили відмовити у задоволенні заявлених вимог у повному обсязі.

Відповідач комісія з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, явку свого представника у судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталися.

Третя особа Головне управління ПФУ в м. Києві, явку свого представника у судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталися.

Врахувавши думку представника позивачки, відповідача Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги адміністративного позову підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має право на пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 виданим Пенсійним фондом України 29.10.2009 року (а.с. 8).

ОСОБА_1 зареєстрована у встановленому законом порядку за адресою - АДРЕСА_1 (а.с. 6).

У зв`язку з проведенням антитерористичної операції у м. Луганськ змушена була виїхати до м. Києва та оселитися у родичів.

За даними довідки № виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації 08.12.2014 року, взята на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції до АДРЕСА_2 (а.с. 9).

Як зазначила позивачка,з цього ж часу обліковується у Правобережному об`єднаному управлінні ПФУ в м. Києві, отримувала пенсію за віком за номером особового рахунку 827527 до 01.04.2017 року.

З 01.04.2017 року з невідомих для неї причин виплату пенсії припинено.

19.04.2017 року Управлінням праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації видано ОСОБА_1 , на її заяву, безстрокову довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особу № 412 з АДРЕСА_1 до АДРЕСА_2 (а.с. 10).

Цього ж дня, подала заяву до Правобережного об`єднаного управління ПФУ в м. Києві про поновлення виплати пенсії з 01.04.2017 року.

Однак, рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 49 від 22.06.2017 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні (відновленні) соціальних виплат як внутрішньо переміщеній особі у зв`язку з не проживанням за адресою - АДРЕСА_2 (а.с. 12).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 зазначила, що такі дії є дискримінаційними, такими, що порушують її права та свободи визначені Конституцією України у зв`язку з чим просила скасувати оскаржуване рішення та визнати протиправними дії відповідних органів державної влади, що приймали оскаржуване рішення.

Відповідач Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, заперечуючи проти позову, зазначили, що виплата пенсії ОСОБА_1 припинена на законних підставах, зокрема на виконання вимог постанови КМУ № 365 від 08.06.2016 року «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», якою внесено зміни до постанови КМУ від 12.10.2014 року № 509, затверджено новий бланк довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а також Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

На підставі п.п. 3-5 Порядку № 365 від 08.06.2016 року, управлінням двічі було здійснено перевірку фактичного місця проживання ОСОБА_1 за адресою - АДРЕСА_2 . В ході обох перевірок, а саме 26.04. та 10.05.2017 року встановлено, що ОСОБА_1 та її чоловік за зазначеною вище адресою відсутні, про що складено акти. З телефонних розмов соціального інспектора та позивачки, остання повідомила, що вона та чоловік знаходяться поза межами м. Києва, дату свого повернення вказати не можуть (а.с. 63, 64).

У зв`язку з викладеним вище, комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації розглянуто подання про призначення (відновлення) виплати пенсії та прийнято рішення № 49 від 22.06.2017 року про відмову у відновленні соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі ОСОБА_1 у зв`язку з не проживанням за фактично вказаним місцем.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

08 червня 2016 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» № 365, якою затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування (далі - Порядок № 365), а також внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі - Постанова № 637).

Відповідно до п. 7 Порядку № 365 для призначення (відновлення) соціальних виплат структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за власною ініціативою або за зверненням органів, що здійснюють соціальні виплати, протягом 15 робочих днів з дня отримання відповідної заяви внутрішньо переміщеної особи або з дня надходження звернення від органів, що здійснюють соціальні виплати, проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи.

Згідно з п. 8 Порядку № 365 за результатами проведення перевірки структурним підрозділом з питань соціального захисту населення складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за формою, встановленою Мінсоцполітики, який підписується всіма повнолітніми внутрішньо переміщеними особами та у визначених законодавством випадках - їх законними представниками, а також представниками структурного підрозділу з питань соціального захисту населення.

Відповідно до п. 9 Порядку № 365 під час обстеження матеріально-побутових умов сім`ї представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення інформує внутрішньо переміщених осіб про їх обов`язок у десятиденний строк письмово повідомляти про зміну фактичного місця проживання/перебування структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за новим фактичним місцем проживання/перебування, а також про наслідки невиконання такого обов`язку.

Згідно з п. 13 Порядку № 365 Комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06 вересня 2012 року № 5207-VI (далі - Закон № 5207-VI) дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Законом № 5207-VI передбачено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; повагу до гідності кожної людини; забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Статтею 6 цього ж Закону визначено, що форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону № 5207-VI розроблення проектів нормативно-правових актів здійснюється з обов`язковим урахуванням принципу недискримінації.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Згідно зі ст. 2 Закону № 1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону № 1706-VII Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Відповідно до ст. 14 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ст. 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Положеннями Порядку № 365 передбачено здійснення відповідними структурними підрозділами з питань соціального захисту населення перевірок наведених у довідці про взяття на облік відомостей про фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи.

Із зазначеного Положення вбачається, що результати таких перевірок є підставою для прийняття комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі рішення про призначення/відновлення, відмову в призначенні/відновленні або припинення соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі.

Згідно з п. 7 Порядку № 365 для призначення (відновлення) соціальних виплат структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за власною ініціативою або за зверненням органів, що здійснюють соціальні виплати, протягом 15 робочих днів з дня отримання відповідної заяви внутрішньо переміщеної особи або з дня надходження звернення від органів, що здійснюють соціальні виплати, проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи.

Крім того, відповідно до п. 3 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 визначено, що структурні підрозділи з питань соціального захисту населення та/або робочі групи, що утворюються з представників територіальних підрозділів МВС, ДМС, СБУ, Національної поліції, Держфінінспекції, Держаудитслужби та Пенсійного фонду України за рішенням районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - робоча група) також можуть проводити додаткові перевірки фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи із складенням акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї.

Наведеними положеннями не передбачено інформування внутрішньо переміщеної особи про час та дату здійснення візиту структурними підрозділами з питань соціального захисту або робочою групою з метою здійснення перевірки.

Отже, внутрішньо переміщена особа, яка подала заяву про відновлення (призначення) соціальних виплат, фактично змушена протягом майже 20 календарних днів не відлучатися з місця, вказаного у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи як адреса проживання/перебування, що, в свою чергу, обмежує її свободу пересування.

Таким чином, короткотривала відсутність за вказаною адресою проживання (візит до лікаря, магазину, відвідування родичів, друзів, прогулянка) можуть стати причиною для фіксації недостовірно поданої в заяві про відновлення(призначення) соціальних виплат інформації про місце її проживання.

Наслідком такої перевірки, у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання, є припинення соціальних виплат, передбачених законодавством.

Оскаржуваними положеннями фактично введено в дію нову підставу, крім визначених Законом №1058-IV, для припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі або відмови їх поновлення.

Згідно із ч. 5 ст. 45 Закону №1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії, а відповідно до ст. 49 цього ж Закону рішення про припинення виплати пенсії також приймається територіальним органом Пенсійного фонду України.

Порядком № 365 встановлено, що рішення про призначення, відмову в призначенні та припиненні виплати пенсії приймається комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі, що прямо суперечить Закону № 1058-IV.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 9 Закону № 1706-VII ВПО зобов`язана повідомляти відповідний структурний підрозділ з питань соціального захисту населення про зміну місця проживання, а, отже, обов`язок у останньої щодо повідомлення про місце перебування відсутній.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону №1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Положеннями чинного законодавства не передбачено перевірок інформації про постійне або тимчасове місце проживання пенсіонерів та отримувачів страхових виплат, які не перебувають на обліку внутрішньо переміщених осіб шляхом здійснення виходу працівників державних органів за відповідною адресою.

Отже, встановлення додаткових вимог для внутрішньо переміщеної особи, зокрема, з числа пенсіонерів при отриманні соціальних (у тому числі пенсійних) виплат вказує наявність нерівного поводження в порівнянні з іншими пенсіонерами, що призводить до обмеження їх можливості у реалізації свого права, гарантованого державою на соціальний захист.

Таким чином, положення п. п. 7, 8, 9, 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 обмежують позивача та інших осіб, що належать до ВПО у реалізації їхніх прав, зокрема, прав на пенсійне та соціальне забезпечення та є такою, що призводить до непрямої дискримінації за ознакою місця проживання та перебування на обліку ВПО, а також порушує принцип рівності, передбачений статтею 24 Конституції України та гарантії вільного пересування територією України, передбачені статтею 33 Конституції України.

Умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються Закону № 1058-IV. При цьому, сфера застосування цього Закону розповсюджується на відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, а дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим законом, або в частині, що не суперечить цьому закону.

Відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і недержавного пенсійного забезпечення умови, норми і порядок пенсійного забезпечення для окремих категорій громадян можуть встановлюватися також виключно Законами України (ч. 3 ст. 2 Закону № 1058-IV).

Тобто, порядок реалізації гарантованого законом права громадянина на пенсійне забезпечення може бути змінено виключно законом, а не підзаконним актом.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація права, зокрема, на пенсійне забезпечення, здійснюється відповідно до законодавства України.

При цьому, ст. 49 Закону № 1058-IV чітко визначає вичерпний перелік підстав для прийняття територіальним органом Пенсійного фонду України рішення про припинення виплати пенсії. зокрема, передбачено чотири конкретних підстави та п`ята «в інших випадках, передбачених законом». Зміст цього положення чітко вказує, що визначення підстав припинення пенсії перебуває у компетенції парламенту.

Згідно з ч. 3 ст. 44 Закону № 1058 органи Пенсійного фонду України мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також у необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інші відомості, передбачені законодавством для визначення права на пенсію.

Факт проживання особи за тим чи іншим місцем проживання не впливає на визначення и права на пенсію. Відсутність особи за фактичним місцем проживання/перебування (яка, відповідно до оскаржуваної постанови № 365, є підставою для припинення пенсійних виплат) на законодавчому рівні не включена до підстав припинення пенсійних виплат.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону № 1706 внутрішньо переміщена особа зобов`язана повідомляти орган соціального захисту населення про зміну місця проживання протягом 10 днів з дня прибуття до нового місця проживання.

У разі добровільного повернення до покинутого постійного місця проживання внутрішньо переміщена особа зобов`язана повідомити про це орган соціального захисту населення за місцем отримання довідки не пізніше як за три дні до дня від`їзду. Тобто внутрішньо переміщена особа зобов`язана поінформувати у випадку, коли відбулася фактична зміна місця проживання.

Крім того, положеннями ст. 12 Закону № 1706 передбачено, що внутрішньо переміщена особа має повідомляти орган соціального захисту населення про свою відсутність за місцем проживання, вказаним при взятті на облік внутрішньо переміщених осіб, понад 60 днів.

Повідомлення органу соціального захисту населення про відсутність до 60 днів Законом № 1706 не передбачено.

Законодавством взагалі не передбачені перевірки інформації про постійне або тимчасове місце проживання пенсіонерів, крім тих, які перебувають на обліку внутрішньо переміщених осіб, шляхом здійснення виходу працівників державних органів за відповідною адресою. Запровадження таких перевірок стосовно пенсіонерів внутрішньо переміщених осіб має ознак дискримінації.

Таким чином, оскаржувані рішення відповідача прийняті не на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У справі Тросін проти України (Рішення від 23 лютого 2012 року), Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що окрім законності оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень адміністративні суди повинні перевіряти і його пропорційність. Так, ЄСПЛ тлумачить принцип пропорційності рішень як дотримання справедливого балансу між інтересами суспільства та обов`язком забезпечити право людини. Отже, право людини може бути обмежене лише на стільки, на скільки цього потребують інтереси суспільства.

В даному випадку оскаржуваним рішенням порушено вказаний принцип пропорційності. Недотримано необхідного балансу між метою яку переслідувала держава і наслідками які настали для внутрішньо переміщеної особи.

У п. 40 справи "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що "право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (pаява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи викладене положення п. п. 7, 8, 9, 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 та абзац 10 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05 листопада 2014 року № 637 є нечинними, оскільки останні не відповідають правовим актам вищої юридичної сили.

Постановою Верховного суду від 20.12.2018 року у справі № 826/12123/16 положення п. п. 7, 8, 9, 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 та абз. 10 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05 листопада 2014 року № 637 визнано нечинними, оскільки останні не відповідають правовим актам вищої юридичної сили.

З урахуванням викладеного суд доходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації щодо прийняття рішення № 49 від 22.06.2017 року про відмову у призначенні (відновленні) їй соціальних виплат та скасування зазначеного рішення, підлягають задоволенню судом у повному обсязі.

Доводи відповідача, спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та наведеними нормами права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 5, 6, 8, 9, 10, 14, 73-77, 79, 168, 171, 173-183, 192, 241-245, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

адміністративний позов ОСОБА_1 до комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та скасування рішення, задовольнити.

Визнати протиправними дії комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації щодо прийняття рішення № 49 від 22.06.2017 року про відмову у призначенні (відновленні) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) соціальних виплат.

Рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації за підписом заступника голови комісії, начальника Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 49 від 22.06.2017 року про відмову у призначенні (відновленні) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) соціальних виплат, скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Шостого апеляційного адміністративного суду через Голосіївський районний суд м. Києва. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Суддя К.Г. Плахотнюк