Справа № 200/754/20-а
Суддя: Грищенко Є.І.
Дата ухвалення: 2020-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2020 р. Справа№200/754/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грищенка Є.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення , зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - відповідач, управління) про визнання протиправним та скасування рішення № 19 від 09.08.2018 р. про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. 2-1 розділу 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зобов`язання повторно розглянути заяву від 31.07.2018 р. № 2444 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. 2-1 розділу 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зарахувавши до спеціального трудового стажу, який дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. 2-1 розділу 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи з 31.08.1987 р. по 24.03.1990 р., з 02.04.1990 р. по 01.11.2014 р.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернулась до управління із заявою про призначення пенсії за вислугу років. Однак відповідач рішенням від 09 серпня 2018 року відмовив у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи за вислугу років і відповідного віку, визначеного п. «е» Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Позивач вважає таке рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 20 січня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судових засідань та повідомлення (виклику) учасників справи, визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено позивачу строк звернення до суду.

11 лютого 2020 року на електрону адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача повністю заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначення пенсії за вислугу років можливе за умови звільнення з роботи, яка дає право на цю пенсію. Відповідно до записів у трудовій книжці позивача, вона була прийнята 02 квітня 1990 року вчителем початкових класів (тимчасово) в середню школу №100 м. Донецька та переведена 02 вересня 1996 року вчителем початкових класів на постійну роботу, дата запису в трудовій книжці про звільненні з роботи відсутня. Представник відповідача зазначив, що заявником не було надано рішення Великоновосілківського районного суду від 16 вересня 2019 року, а тому посилання позивача на вказане рішення є безпідставним. Крім того, до стажу позивача не враховано період роботи з 25 березня 1990 року по 31 грудня 1998 року у зв`язку з відсутністю відомостей щодо періоду роботи (відсутність відмітки про звільнення), що ускладнює розрахунок стажу для призначення пенсії. Також представник відповідача зазначив про порушення позивачем строку звернення до суду, що встановлений ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , громадянка України ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 ), РНОКПП: НОМЕР_2 , є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 31 липня 2018 року № .

Судом встановлено, що позивач звернулась до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою від 31 липня 2018 року про призначення пенсії.

Крім того, 31 липня 2018 року позивач надала відповідачу заяву, відповідно до якої просила призначити пенсію за наданими документам та зазначила, що не має можливості надати уточнюючі документи про звільнення, оскільки установа знаходиться на непідконтрольній українській владі території. Крім того, її повідомлено про право надати довідку про заробітну плату за період страхового стажу до липня 2000 року.

Рішенням управління від 09 серпня 2018 року № 19 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що на дату звернення ОСОБА_1 не є звільненою та працює за спеціальністю, що дає право на пенсію за вислугу років.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788) та Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).

На підставі статей 1, 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. За цим Законом призначаються: трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Статтею 7 вказаного Закону визначено, що звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Стаття 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначає окремі категорії працівників інших галузей народного господарства, які мають право на пенсію за вислугу років.

Відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

Статтею 48 Кодексу законів про працю України, ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 року № 637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Згідно з п. п. 1 та 2 вказаного Порядку за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 3 Порядку визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637, визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Щодо спірних періодів роботи трудова книжка позивача НОМЕР_3 містить наступні записи:

- 31.08.1987 р. прийнята на посаду вихователя в я/сад № 352 Кіровського району;

- 23.04.1990 р. звільнена у зв`язку з переведенням в СШ № 100 Петровського району;

- 02.04.1990 р. прийнята вчителем початкових класів (тимчасово) за переведенням з я/сад № 352 Кіровського району в СШ № 100 м. Донецька;

- 02.09.1996 р. переведена вчителем початкових класів на постійний час роботи;

- 01.09.2004 р. перейменовано загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів № 100 в Донецьку загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів № 100 Донецької міської ради Донецької області;

- 29.01.2015 р. Донецька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 100 Донецької міської ради Донецької області з 29.01.2015 р. перейменована в Донецьку загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів №100 МОН ДНР.

Як вбачається з розрахунку до спірного рішення та підтверджується відповідачем у відзиві на позовну заяву, період роботи з 31 серпня 1987 року по 24 березня 1990 року зараховано до спеціального страхового стажу. Крім того періоди роботи з 01 січня 1999 року по 31 грудня 2003 року та з 01 січня 2004 року по 31 жовтня 2014 року також зараховано до спеціального стажу роботи позивача відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу.

Таким чином до стажу роботи позивача не враховано період роботи з 02 квітня 1990 року по 31 грудня 1998 року.

Суд зазначає, що спірне рішення не містить посилань на не зарахування зазначеного періоду роботи до спеціального стажу позивача з визначенням обґрунтованих підстав такого не зарахування. Однак, як вбачається з відзиву на позовну заяву, підставою для не врахування зазначеного періоду роботи до спеціального стажу слугувало відсутність відмітки про звільнення.

Суд звертає увагу, що трудова книжка містить належним чином здійснені записи про роботу позивача у період з 02 квітня 1990 року по 31 грудня 1998 року, а тому належним та допустимим доказом підтверджено права позивача на врахування цього періоду роботи до спеціального стажу.

Разом з тим як вбачається зі спірного рішення, підставою для відмови у призначенні пенсії слугувало те, що відповідно до записів у трудовій книжці на дату звернення за її призначенням, позивач не була звільненою з роботи та працювала за спеціальністю, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, а не відсутність необхідного спеціального трудового стажу.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок-22-1).

Розділом ІІ Порядку № 22-1 визначено документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший.

Відповідно до пункту 2.4 Порядку №22-1 до заяви про призначення пенсії за вислугу років, крім документів, передбачених підпунктами 1-4 пункту 2.1 цього розділу, надаються також документи, що підтверджують стаж роботи, який дає право на призначення такого виду пенсії. Пенсії за вислугу років призначаються у разі звільнення з роботи, що дає право на цей вид пенсії. У разі зарахування після призначення пенсії за вислугу років на роботу, яка дає право на цей вид пенсії, виплата пенсії припиняється і поновлюється з дня, що слідує за днем звільнення з роботи.

Відповідно до пункту 2.21 Порядку № 22-1, документами, які підтверджують, що особа не працює (не провадить діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), є: трудова книжка, індивідуальні відомості про застраховану особу, що надаються відділом персоніфікованого обліку за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення, та відомості про відсутність інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця за наявними в органі, що призначає пенсію, даними. У разі відсутності у зареєстрованої (взятої на облік) внутрішньо переміщеної особи документів, що підтверджують факт звільнення (припинення зайнятості), факт звільнення з роботи встановлюється на підставі особистої заяви із зазначенням дати, з якої особа не працює, та поясненням обставин, у зв`язку з якими неможливо внести запис у трудову книжку чи надати оригінал трудової книжки.

Отже, вказаною нормою передбачено підтвердження факту звільнення з роботи, зокрема, індивідуальними відомостями про застраховану особу та поясненнями позивача.

Індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 містять інформацію, що у період з 1999 року до жовтня 2014 року включно Відділом освіти Петровської районної у м. Донецьку ради нараховувалась позивачу заробітна плата та по червень 2014 року сплачувались страхові внески, а отже на час вирішення питання про призначення пенсії відповідач мав можливість встановити факт звільнення позивача з роботи на підставі вищевказаних даних.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 16 вересня 2019 року, яким припинено дію безстрокового договору, укладеного 02 квітня 1990 року між ОСОБА_1 та Відділом освіти Петровської районної у м. Донецьк з 01 листопада 2014 року відповідно до п.1 ст.36 КЗпП за згодою сторін, оскільки на момент прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії (09 серпня 2018 року) чи у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, вказане рішення суду не було надано управлінню.

Підсумовуючи наведене та те, що відповідно до положень чинного законодавства передбачено підтвердження факту звільнення особи індивідуальними відомостями про застраховану особу, суд вважає, що рішення управління яким відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не є звільненою є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Разом з цим, як вже зазначалось раніше, з розрахунку стажу позивача вбачається, що періоди роботи з 31.08.1987 р. по 24.03.1990 р. та з 01.01.1999 р. по 31.10.2014 р. зараховано до спеціального трудового стажу позивача, а тому позовні вимоги щодо зобов`язання повторно розглянути заяву від 31.07.2018 р. № 2444 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. 2-1 розділу 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зарахувавши до спеціального трудового стажу, який дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. 2-1 розділу 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи з 31.08.1987 р. по 24.03.1990 р., з 02.04.1990 р. по 01.11.2014 р. підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за вислугу років від 31.07.2018 р. № 2444 відповідно до п. 2-1 розділу 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зарахувавши до спеціального трудового стажу, який дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. 2-1 розділу 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи з 02 квітня 1990 року по 31 грудня 1998 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки ухвалою суду від 20 січня 2020 року визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено строк звернення.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

За таких обставин, беручи до увагу всі надані сторонами докази в їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Приймаючи до уваги, що позов задоволено частково, у порядку ст. 139 КАС України судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., судові витрати у розмірі 420,40 грн. підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 09 серпня 2018 року № 19 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Великоновосілківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: смт. Велика Новосілка, вул. Центральна, 103, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) від 31 липня 2018 року № 2444 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. 2-1 розділу 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зарахувавши до спеціального трудового стажу, який дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. 2-1 розділу 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи з 02 квітня 1990 року по 31 грудня 1998 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: смт. Велика Новосілка, вул. Центральна, 103, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження 19 лютого 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Є.І. Грищенко