Справа № 638/18022/19
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2020-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 р. м. Харків Справа № 638/18022/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Бенедик А.П. , Донець Л.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2019 (повний текст складено 25.11.19) по справі № 638/18022/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про стягнення заборгованості по виплаті пенсійного забезпечення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, у якому просила:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області з невиплати недоотриманої пенсії за свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24.07.2019;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Харківській області виплатити позивачу недоотриману суму пенсії в розмірі 7 268,85 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2019 справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про стягнення заборгованості по виплаті пенсійного забезпечення - передано на розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, та просить скасувати ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2019, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідач свої правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи.

Згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2020 про призначення справи до розгляду, справа була розглянута колегією суддів в порядку письмового провадження. З врахуванням вимог ч. 5 ст.250 КАС України, датою ухвалення судового рішення є дата складання його повного тексту. Повний текст постанови суд апеляційної інстанції складає з дотриманням строків, визначених ч. 4 ст. 243 КАС України.

Відповідно до вимог частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. […] фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справи адміністративної юрисдикції. Необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Аналіз вищезазначених норм закону свідчить про те, що до юрисдикції адміністративних судів віднесено розгляд тільки тих справ, де предметом спору є порушення прав, свобод чи інтересів конкретної особи з боку суб`єкта владних повноважень саме у сфері публічно-правових відносин. При цьому владні повноваження повинні здійснюватись відповідним суб`єктом саме в сфері публічно-правових відносин і стосуватися безпосередньо конкретної особи. Спори з приводу владних управлінських рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені у межах приватних правовідносин, до адміністративної юрисдикції не відносяться.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів, на запит нотаріуса від 13.06.2019 за № 155/02-14 ГУПФУ в Харківській області надано відповідь від 26.06.2019 № 370/04.15-20, що після померлої гр. ОСОБА_2 , яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , залишилась недоотримана пенсія за період з 01.03.2016 по 31.12.2018 в сумі 61 182,19 грн. Недоотримана пенсія буде виплачуватися згідно статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Як вбачається зі змісту Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.07.2019 (спадкова справа №362/2019), спадкоємцем зазначеного в свідоцтві майна гр. ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її внучка - ОСОБА_1 , у зв`язку з відмовою спадкоємця першої черги, дочки спадкодавця, ОСОБА_3 , на яку видано свідоцтво, складається з недоотриманої пенсії за період з 01.03.2016 по 31.12.2018 в розмірі 61 182,19 грн., яка належала померлій, що підтверджується довідкою №370/04.15-20, виданою 26.06.2019 ГУПФУ в Харківській області.

В позовній заяві позивачем зазначено, що 23.09.2019 позивач отримав поштовий переказ у відділенні ПАТ «Укрпошта» ВПЗ-45 від Чугуївського ОУПФУ у Харківській області у сумі 53 913,37 грн. Проте, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину, позивач отримав не всю суму, а лише її частину. Несплаченою залишилась частина пенсії за свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24.07.2019 у сумі 7 268,85 грн.

Відповідно до статті 1227 Цивільного кодексу України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Згідно з частинами першою, третьою статті 52 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що оскільки грошові кошти недоотриманих пенсійних виплат увійшли до спадкового майна, їх отримання регулюється спадковим законодавством.

В постанові від 27.03.2019 у справі № 286/3516/16-ц про стягнення успадкованої суми недоотриманих спадкодавцем пенсійних виплат (№ рішення в ЄДРСР 80854709) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у цій справі предметом позову є майнова вимога позивачки визнати за нею в порядку спадкування право власності на майно - грошові кошти. Спір має приватноправовий характер і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність спору приватноправового характеру, який обумовлений порушенням приватного права спадкоємця на отримання коштів, які увійшли до спадщини, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Такий спір з огляду на суб`єктний склад сторін спору має вирішуватися загальними судами у порядку цивільного судочинства.

Разом з тим, при встановленні виду судочинства, за яким підлягає розгляду заявлена позовна заява, судом першої інстанції порушені норми процесуального права, які призвели до необґрунтованого прийняття судового рішення.

Зокрема, в позовній заяві немає жодного посилання на норми Кодексу адміністративного судочинства України, які б зумовлювали висновки про заявлення позивачем вимог саме в порядку адміністративного судочинства. Навпаки, в позовній заяві містяться прямі посилання на норми цивільного права, стверджуючи про порушення права власності позивача, набутого на підставі ст. 328 та ст. 1216 Цивільного кодексу України.

За таких обставин суд першої інстанції мав змогу, з врахуванням неодноразово висловленої правової позиції Верховного Суду, дійти правильного висновку про розгляд заявлених вимог в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Той факт, що позивачем вимоги були сформовані шляхом визнання неправомірними дій та зобов`язання органу Пенсійного фонду України, який є суб`єктом владних повноважень, не змінює правову природу спірних правовідносин з приватноправового спору на публічний.

Також, самостійне визначення працівниками суду виду судочинства при реєстрації поданої позивачем заяви (присвоєння номеру справи та провадження) не має для суду (судді), який вирішує питання про можливість відкриття провадження у справі, наперед встановленого значення для ідентифікації волевиявлення позивача щодо розгляду заявлених вимог за правилами певного судочинства. Для вирішення такого питання суд першої інстанції не був позбавлений можливості залишити позов без руху.

Відповідно до ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Зважаючи на наведене вище обгрунтування визначення юрисдикції спірних правовідносин та зміст позовної заяви, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду за правилами цивільного судочинства.

Керуючись статтями 23, 33, 195, 292, 308, 315, 316, 320, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2019 у справі № 638/18022/19 скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про стягнення заборгованості по виплаті пенсійного забезпечення направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис)М.І. Гуцал
Судді(підпис) (підпис) А.П. Бенедик Л.О. Донець
Повний текст постанови складено 20.02.2020.