Справа № 1.380.2019.003475
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2020-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№1.380.2019.003475
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулкевич І.З., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігора Мироновича про визнання протиправними та скасування постанов,-

в с т а н о в и в :

11.07.2019 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігора Мироновича про визнання протиправними та скасування постанов про стягнення з боржника основної винагороди від 10.06.2019 у виконавчих провадженнях №59322301 (на суму 42097,11 грн), №59323017 (на суму 791,45 грн), №59321553 (на суму 14824,00 грн).

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року відмовлено у відкритті провадження на підставі п.1 ч.1 ст.170 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.09.2019 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі скасовано та направлено справу для продовження розгляду.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Законом України "Про виконавче провадження" встановлено пряму заборону для приватних виконавців на здійснення примусового виконання рішень, за якими стягувачами є держава, державні органи; рішень, які передбачають вчинення дій щодо майна державної чи комунальної власності; рішень про виселення та вселення фізичних осіб, проте приватний виконавець почав виконувати рішення господарського суду, яке стосується вчинення дій ( а саме звільнення і повернення) майна комунальної власності, а саме нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 ; так само безпосередньо оскаржуваною постановою стягуються на користь органу місцевого самоврядування грошові коштів як заборгована орендна плата- тобто також комунальна власність (у виді грошей), право власності на які належить органу місцевого самоврядування.

24.06.2019 позивачем добровільно сплачено 420 971,12 грн суму заборгованості, тому виконавче провадження про стягнення понад 420 тис. грн повинно було бути закінчене.

Також, зазначає, що 24.06.2019 року приватний виконавець виніс постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника у виконавчому провадженні №59322301. Під час даного опису боржник вказував приватному виконавцю, що борг погашено та пред`явлено останньому квитанції, однак він відмовився їх приймати та вказував на необхідність арешту майна і його вилучення це ніяк не впливає; як наслідок, фактично у боржника забрано майна на більше суму, аніж становив неіснуючий до того ж борг, тобто позивач зазнав збитків у сумі 240 тис. грн.

Приватним виконавцем не дотримано принципів діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців, передбачених ч.1, 2 ст. 4 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно наведені обставини свідчать, що приватним виконавцем незаконно відкрив виконавче провадження та вирішив стягнути з ОСОБА_1 суми винагороди.

Додатково позивач зазначає, що за своїм призначенням основна винагорода є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення. Таким чином, стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру за умови, що стягнення за рішенням фактично не відбулося, є неможливим в силу положень статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" №1403 та пункту 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри та розмір основної винагороди приватного виконавця затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643, оскільки, приватний виконавець зобов`язаний вирахувати розмір основної винагороди пропорційно від фактично стягнутої суми.

Позивач вказує на те, що виконавець у спірних постановах від 10.06.2019 не навів розрахунок та порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця, чим порушив вимоги ч.7 статті 31 Закону №1403.

Отже, постанови про стягнення основної винагороди є неправомірними та такими, що мають бути скасовані судом.

Ухвалою від 04.10.2019 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 16.10.2019 року та витребувано від позивача оригінал позовної заяви з додатками та від приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М., належним чином завірену копію виконавчого провадження №59323017.

Позивачем оригінал позовної заяви з додатками суду не надано.

16.10.2019 розгляд справи відкладено на 04.11.2019 у зв`язку з неявкою сторін та подачею позивачем клопотання про перенесення розгляду справи.

04.11.2019 розгляд справи відкладено на 13.11.2019 у зв`язку з неявкою сторін.

13.11.2019 через канцелярію суду за вхідним №42015 від 13.11.2019 відповідачем долучено зведене виконавче провадження №59332948.

13.11.2019 у судовому засіданні позивачем подано заяву про відвід головуючому судді Гулкевич І.З., який визнано судом необґрунтованим та зупинено провадження у справі до вирішення заяви про відвід.

Ухвалою судді Карп`як О.О. від 18.11.2019 у задоволенні заяви позивача про відвід судді Гулкевич І.З. у справі №1.380.2019.003475 відмовлено.

Ухвалою суду від 19.11.2019 поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 02.12.2019.

02.12.2019 позивачем подано заяву про перенесення судового засідання у зв`язку з перебуванням на лікарняному (додано копію листка непрацездатності до матеріалів справи).

02.12.2019 судом винесено ухвалу про зупинення провадження у справі на підставі п.1 ч.2 ст. 236 КАС України до її одужання.

20.01.2020 позивачем подано заяву про виконання ухвали суду та надання належним чином завіреної копії лікарняного листа.

Ухвалою суду від 31.01.2020 поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 10.02.2020.

10.02.2020 розгляд справи відкладено на 24.02.2020 у зв`язку з неявкою сторін та відсутністю у суду відомостей про належне повідомлення позивача про розгляд справи.

24.02.2020 позивач в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, однак на адресу суду повернувся не вручений конверт зі вмістом поштового відправлення з відміткою поштового відділення зв`язку: "інші причини, що не дали можливість виконати обов`язок щодо пересилання поштового відправлення". За таких обставин, суд вважає, що відповідно до ч. 11 ст. 126 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судова повістка вручена відповідачу належним чином.

Також судом додатково надіслано позивачу судову повістку на електрону адресу зазначеної на копії позовної заяви та з метою оперативного повідомлення позивача, секретарем судового засідання здійснено спроби повідомлення за номерами телефонів, вказаних у копії позовної заяви, проте позивач знаходився поза зоною досяжності.

Судом вжито всіх заходів для належного повідомлення позивача про дату та час розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, про що свідчить телефонограма, повідомлення про вручення поштового відправлення та докази надсилання судової повістки на електронну адресу відповідача.

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України зазначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вищезазначені приписи Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити, виходячи з наступних підстав.

Суд встановив, що у провадженні господарського суду Львівської області перебувала справа №914/2264/17 за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору оренди, зобов`язання звільнити та повернути об`єкт оренди та стягнення заборгованості з орендної плати у сумі 420971,12 грн.

Рішенням господарського суду Львівської області від 14.12.2018, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 28.03.2019 та постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.08.2019 у справі №914/2264/17, провадження в частині розірвання договору оренди нерухомого майна №Г-7015-9 від 10.03.2009 закрито, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з орендної плати та звільнення об`єкта оренди задоволено: стягнуто з ФО-П ОСОБА_1 на користь Управління Комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради заборгованість з орендної плати в розмірі 420971,12 грн., зобов`язано ФО-П ОСОБА_1 звільнити та повернути нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 з ФО-П ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 7 914,57 грн судового збору.

На підставі вказаного рішення, господарським судом Львівської області 31.05.2019 видано накази., а саме : про стягнення з ФО-П ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради заборгованості з орендної плати в розмірі 420 971,12 грн., про зобов`язання ФО-П ОСОБА_1 звільнити та повернути об`єкт оренди , а саме нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 246,9 кв. м., про стягнення з ФО-П ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 7 914,57 грн судового збору.

10.06.2019 приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І.М. отримано заяву Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про виконання наказів господарського суду Львівської області від 31.05.2019 у справі №914/2264/17.

Постановою приватного виконавця №59323017 від 10.06.2019 відкрито виконавче провадження на підставі наказу №914/2264/17 від 31.05.2019 виданого господарським судом Львівської області про стягнення з ФО-П ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 7 914,57 грн судового збору та стягнуто з ФО-П ОСОБА_1 основну винагороду приватного виконавця у розмірі 791,45 грн.

Постановою приватного виконавця №59321553 від 10.06.2019 відкрито виконавче провадження на підставі наказу №914/2264/17 від 31.05.2019 виданого господарським судом Львівської області про зобов`язання ФО-П ОСОБА_1 звільнити та повернути об`єкт оренди , а саме нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 246,9 кв. м., та стягнуто з ФО-П ОСОБА_1 основну винагороду приватного виконавця у розмірі 14824 грн.

Постановою приватного виконавця №59322301 від 10.06.2019 відкрито виконавче провадження на підставі наказу №914/2264/17 від 31.05.2019 виданого господарським судом Львівської області про стягнення з ФО-П ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради заборгованості з орендної плати в розмірі 420 971,12 грн та стягнуто з ФО-П ОСОБА_1 основну винагороду приватного виконавця у розмірі 42097,11 грн.

Позивач не погоджуючись із прийнятими приватним виконавцем постановами про стягнення з боржника основної винагороди, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

При вирішенні спору по суті суд керувався наступним.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження", підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема як виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" від 02.06.2016 року №1403.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ст.5 Закону України "Про виконавче провадження").

Нормами статті. 31 Закону України "Про органи та осіб які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016р. № 643 "Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця".

Відповідно до п.19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Згідно ст.45 Закону України "Про виконавче провадження" основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Таким чином, з огляду на положення вищезазначених норм суд дійшов висновку, що постанова про стягнення основної винагороди приватного виконавця виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Однак, стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі. Тобто, розмір основної винагороди стягується пропорційно від фактично стягнутої суми за виконавчим документом.

Щодо покликання позивача на те, що у приватного виконавця були відсутні повноваження на виконання такого роду рішень, а саме рішень, за якими стягувачами є держава, державні органи; рішень, які передбачають вчинення дій щодо майна державної чи комунальної власності; рішень про виселення та вселення фізичних осіб, то такі судом не беруться до уваги, оскільки постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.06.2019 по виконанню наказів господарського суду Львівської області по справі №914/2264/17 не стосуються вчинення дій щодо майна державної чи комунальної власності, виселення та вселення фізичних осіб, а стосуються стягнення заборгованості та звільнення, повернення орендованого майна на користь Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради яке є органом місцевого самоврядування, а не державою чи державним органом. Приватним виконавцем вчинялись дії щодо виконання рішення суду, яке стосувалося виключно боржника і його майна, а не комунального нерухомого майна, яке належить територіальній громаді м. Львова, при вчиненні дій статус комунального нерухомого майна не змінився, права власника не порушено, розмір майна не змінився. Також суд наголошує, що боржником по виконавчих документах є саме фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , а не фізична особа. Відтак твердження позивача про те, що стягувачем у всіх виконавчих провадженнях зазначено Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, проте грошові кошти фактично стягуються до рахунків у Державній казначейській службі, до бюджету, тобто фактично стягувачем виступає і держава і її державні органи, суд не вважає такі обґрунтованими, оскільки згідно з виконавчими документами стягувачем виступає позивач у справі №914/2264/17 - Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради-орган місцевого самоврядування згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Посилання позивача стосовно того, що приватний виконавець повинен був повернути виконавчі документи стягувачу є безпідставними.

Щодо покликання позивача на те, що приватним виконавцем не враховано сплати позивачем боргу в сумі 420 971,12 грн 24.06.2019 року, то така не береться до уваги, оскільки факт сплати відбувся після відкриття виконавчого провадження.

Також судом не береться до уваги покликання позивача щодо недотримання приватним виконавцем принципів діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців, передбачених ч.1, 2 ст. 4 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", оскільки жодних конкретних порушень позивачем не наведено, а лише перелічено принципи без обґрунтувань, в чому саме полягає порушення чи недотримання принципів приватним виконавцем.

Щодо покликання позивача на те, що приватний виконавець не навів розрахунок та порядок стягнення основаної винагороди, суд зазначає таке.

Чинним законодавством передбачена обов`язкова вимога до постанови про стягнення з боржника основної винагороди, а саме: вказана постанова повинна містити розрахунок та порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця.

З оскаржених постанов від 10.06.2019 ВП №59323017, №59321553, №59322301 про стягнення з боржника основної винагороди встановлено, що у постановах приватним виконавцем наведено порядок стягнення основної винагороди визначений ст. 45, та 27 Закону України "Про виконавче провадження", а також суму, що підлягає стягненню.

Позивач не надав суду доказів погашення заборгованості до початку примусового виконання виконавчого документу - до 10.06.2019, а навпаки в позовній заяві зазначила, що 24.06.2019 нею здійснено оплату заборгованості в сумі 420 971,12 грн.

Оскільки на час відкриття виконавчого провадження відомості про повне виконання боржником рішення суду в добровільному порядку у приватного виконавця були відсутні, тому приватним виконавцем правомірно одночасно з відкриттям виконавчого провадження стягнуто основну винагороду приватного виконавця.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від30 травня 2018 року в справі №808/3791/16, від 18 жовтня2018 року в справі № 442/2670/17, від 13 березня 2019 року в справі № 812/1413/17, які відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як зазначено ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому судом враховано, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

За наведених обставин у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.139 КАС України, судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.6-10,14,72-77,90,139,159, 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

в и р і ш и в :

у задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігора Мироновича про визнання протиправними та скасування постанов -відмовити повністю.

Судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення, із врахуванням п.п.15.5 п.15 Розділу VII Перехідні положення КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 24.02.2020.

Суддя Гулкевич І.З.