Справа № 480/4835/19
Суддя: С.М. Глазько
Дата ухвалення: 2020-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 лютого 2020 р. Справа №480/4835/19
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Глазька С.М.,
за участю секретаря судового засідання - Провозіна О.І.,
представника позивача - Кубанової А.М.,
представника відповідача - Мітягіної П.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/4835/19 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, що полягає у не нарахуванні та невиплаті одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною 2 статті 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб";
- зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену частиною 2 статті 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 12 календарних років служби;
- стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги з 21 жовтня 2019 року по день фактичного розрахунку;
- зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в порядку ст. 382 КАС України.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 29.11.2019 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без виклику сторін та встановлено строк відповідачу для подання відзиву та доказів, які наявні у відповідача, а також встановлено строк позивачу для подання відповіді на відзив, а відповідачу заперечення.
16.12.2019 представник позивача подала до суду заяву про зміну позовних вимог. Так, з урахуванням зміни позовних вимог позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, що полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною 2 статті 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у день звільнення;
- зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в порядку ст. 382 КАС України.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з 21 жовтня 2019 року за власним бажанням був звільнений з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу оперативних розробок Сумського управління. Однак в день звільнення, відповідач не здійснив всі належні позивачу виплати, а саме одноразову грошову допомогу.
Вказана грошова допомога була виплачена відповідачем після звернення позивача до суду, у зв`язку з чим, позивач був змушений уточнити позовні вимоги, а саме просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги з 21.10.2019 по день фактичного розрахунку - 28.11.2019.
Позивач зазначає, що вказана затримка була протиправною, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
19.12.2019 відповідачем по справі надано відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечуючи проти задоволення позову зазначив, що на спірні правовідносини не поширюється дія ст.ст. 116 та 117 КЗпП України, оскільки одноразова грошова допомога не входить до складу грошового забезпечення поліцейського. Окрім того, відповідач зазначав, що його вини у затримці виплати немає.
Також відповідач зазначає, що позивачем невірно був зроблений розрахунок середнього заробітку. У зв`язку з викладеним, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 призначено судове засідання по даній справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін в режимі відеоконференції.
У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з мотивів, наведених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву.
Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 17.08.2007 працював в органах внутрішніх справ та Національної поліції України, де обіймав різні посади.
Наказом т.в.о. начальника Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України №217 о/с від 21.10.2019, капітана поліції ОСОБА_1 старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу оперативних розробок Сумського управління з 21 жовтня 2019 року було звільнено зі служби з поліції за власним бажанням з виплатою компенсації за 13 діб невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році, установивши розмір премії за жовтень 2019 року в розмірі 54,630 %. Станом на день звільнення, стаж служби позивача в поліції для виплати надбавки за вислугу років та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби - 12 років 02 місяці 04 дні.
Як зазначає позивач, Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України було проведено з ним не повний розрахунок при звільненні, а саме не нараховано та не виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
01 листопада 2019 року позивач направив на адресу відповідача заяву, в якій просив виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні, але відповіді на вказане звернення не отримав, у зв`язку з чим, 14.11.2019 повторно звернувся з даною заявою.
Не отримавши відповіді на вказані заяви, позивач 21.11.2019 звернувся до суду за захистом своїх прав.
Відповідно до платіжного доручення №1693 від 28.11.2019 позивачу була виплачена одноразова грошова допомога при звільненні. Суд звертає увагу, що вказане платіжне доручення було одержано банком 28.11.2019, а фактично оплата була здійсненна 29.11.2019 о 13 год. 00 хв.
У зв`язку з отриманням вищевказаного листа, позивач уточнив свої первісні позовні вимоги.
Суд, частково задовольняючи позовні вимоги, своє рішення обґрунтовує наступним.
Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно ч.1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначає, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення поліцейського та носить компенсаторний характер, а тому вимоги ст.ст. 116 та 117 КЗпП України не можуть бути застосовані судом.
З вказаними доводами відповідача суд не погоджується, оскільки вони протирічать вимогам ст. 116 КЗпП України та п.10 Постанови КМ України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей».
Так, відповідно до п.10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 відповідач повинен був виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 25 %, у той же час, приписи ст. 116 КЗпП України не містять вимог, що вона поширюється виключно на заробітну плату або грошове забезпечення, а навпаки визначає, що вона поширюється на всі суми, що належать виплатити працівнику роботодавцем.
У зв`язку з викладеним, суд зазначає, що за несвоєчасну виплату відповідачем одноразової грошової допомоги позивачу в день звільнення, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Доводи відповідача, що в його діях немає вини, суд вважає безпідставними, оскільки норми ст.ст. 116 та 117 КЗпП України не пов`язують їх дію з наявністю вини роботодавця.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у день звільнення.
Суд звертає увагу, що між сторонами відсутній спір про розмір сум, належних працівникові при звільненні.
Щодо здійснення обрахування розміру середнього заробітку, суд зазначає, що нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а тому суд застосовує норми Постанови КМ України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідно до абзацу 3 пункту 2 якого середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 8 розділу ІV Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.
Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.91 Закону України «Про Національну поліцію» для поліцейських установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для курсантів (слухачів) вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які готують поліцейських, - шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем.
Представник відповідача зазначаючи про необхідність поділу суми отриманого грошового забезпечення позивачем за два останні місяці роботи, вказує на те, що вона підлягає поділу на кількість календарних днів. Однак, з вказаними доводами суд не погоджується, оскільки відповідно до Порядку №100 повинні бути враховані робочі дні, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарні дні.
У даному випадку ч.3 ст.91 Закону України «Про Національну поліцію» визначає, що у позивача був п`ятиденний робочий тиждень, що в судовому засіданні підтвердив представник відповідача, окрім того представник відповідача зазначила, що відсутні будь-які розпорядчі документи, які підтверджували роботу позивача за іншим графіком в досліджуваному періоді.
Також предметом спору є сума грошового забезпечення позивача за останні два місяці, а саме у вересні 2019 року позивачу була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення у сумі 2700 грн., яка на думку відповідача не повинна бути врахована судом при визначенні середньоденного заробітку, оскільки вона мала разовий характер та не входить в структуру грошового забезпечення.
З вказаним доводами суд не погоджується, оскільки відповідно до ч.3 «Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», який затверджений Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 № 260, до складу грошового забезпечення входить, окрім іншого, одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до п.3 ч.4 Постанови КМ України від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», матеріальна допомога для оздоровлення є грошовим забезпеченням та надається керівникам органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених для них асигнувань.
Щодо визначення розміру грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні судом встановлено, що затримка відбулась в період з 22.10.2019 по 28.11.2019, оскільки останнім днем роботи позивача було 21.10.2019, а днем зарахування коштів на картковий рахунок позивача є 29.11.2019.
Позивач звертаючись до суду зазначає, що для визначення розміру грошової компенсації, середньоденна заробітна плата за 2 останні місяці повинна бути помножена на кількість календарних днів у вищевказаному періоді, однак суд з вказаними доводами позивача не погоджується, у зв`язку з наступним.
З аналізу ст. 117 КЗпП України судом встановлено, що зазначені у вказаній статті компенсаційні виплати, мають здійснюватися виходячи з кількості робочих днів, а не календарних у періоді затримки здійснення остаточного розрахунку, а тому середньоденна заробітна плата за 2 останні місяці позивача у розмірі 811,52 грн., повинна бути помножена на 28 робочих дня (період з 22.10.2019 по 28.11.2019 (включно)).
Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У відповідності до ч.1, ч.2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Так, позивачем не доведено отримання ним вищезазначених страждань (не надано доказів), не наведено з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди. Посилання на те, що позивач знаходився в нервовій напрузі та стресі, не підтверджено належними та допустимими доказами та на час розгляду справи є припущеннями позивача.
Стосовно клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення, суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Вказані положення не є імперативними та передбачають диспозитивну поведінку суду. Тобто, це право суду, а не його обов`язок, суд має можливість самостійно на власний розсуд приймати рішення про необхідність чи відсутність потреби в зобов`язанні суб`єкта владних повноважень подати звіт.
При цьому, вирішуючи питання щодо встановлення судового контролю, суд має врахувати надані позивачем докази, особливості покладених на суб`єкта владних повноважень обов`язків згідно із судовим рішенням та його можливості ці обов`язки виконувати в рамках законодавства.
Враховуючи те, що позивачем не наведено обґрунтованих аргументів необхідності застосування ч. 1 ст. 382 КАС України та не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення у даній справі.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у день звільнення.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 18 лютого 2020 року.

Суддя С.М. Глазько