Справа № 440/3948/19
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2020-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 р. Справа № 440/3948/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Кононенко З.О. , Гуцала М.І. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Супрун Є.Б.) від 21.11.2019 року (повний текст рішення складено 21.11.2019 року) по справі №440/3948/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії пов`язані з прийняттям комісією ГУ НП в Полтавській області рішення, оформленого листом №29/Ч-12/ОП від 13.08.2019, про відмову у призначенні та виплаті йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності та скасувати вказане рішення;

- зобов`язати ГУ НП в Полтавській області прийняти рішення щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому ІІ групи інвалідності, що пов`язана з проходженням служби в ОВС, в розмірі 90 розмірів прожиткового мінімуму визначеного законом для працездатних осіб станом на 01 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 2016 року має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Додав, що незважаючи на факт визнання за ним права на отримання вказаної допомоги судами, ГУ НП у Полтавській області в чергове відмовляє у її призначенні і виплаті, тим самим ігноруючи судові рішення.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 21.11.2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення комісії Головного управління Національної поліції в Полтавській області, оформлене листом №29/Ч-12/ОП від 13.08.2019, про відмову у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області прийняти рішення щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, що пов`язана з проходженням служби в органах внутрішніх справ, у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про Національну поліцію" та наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 №4 "Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського".

Не погодившись із судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.11.2019 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про їх обґрунтованість. Зазначив, що за результатами розгляду заяви позивача у серпні 2016 року ГУ НП у Полтавській області було прийнято рішення про відмову у призначенні допомоги. На натомість, позивач пропустив трьохрічний термін для реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги, як це передбачено ч. 6 ст. 100 Закону України "Про Національну поліцію", з огляду на той факт, що інвалідність йому встановлено вперше 19.05.2016, а до ГУ НП у Полтавській області він звернувся лише 19.07.2019. На думку скаржника, позивач не зміг реалізувати своє право на одноразову грошову допомогу саме через власні дії, що полягали у неоскарженні рішення за результатами розгляду його заяви від 12.08.2016 року, а втратив три роки на судову тяганину з метою отримання допомоги відповідно до Порядку №850, який не поширюється на нього, як поліцейського.

Представник позивача надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що позивач у період з 15.12.1998 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 по 07.04.2016 - у Національній поліції. Наказом т.в.о. начальника ГУНП у Полтавській області від 08.04.2016 №96 о/с підполковника поліції, заступника начальника Великобагачанського відділення поліції Миргородського відділу поліції ГУНП у Полтавській області позивача звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу) (а.с. 8).

Відповідно до Свідоцтва про хворобу №32-С від 29.03.2016 позивачу встановлено захворювання пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с. 53).

10.06.2016 позивачу вперше встановлена ІІ група інвалідності на строк до 01.07.2017 (захворювання, так, пов`язані з проходженням служби в органах внутрішніх справ), як це видно з виписки з акта огляду МСЕК до довідки серії АВ №0554018 (а.с. 55). Після повторного огляду 15.06.2017 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з тих самих причин до 01.07.2020 (а.с. 56).

12.08.2016 позивач звернувся до ГУНП в Полтавській області із заявою щодо виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що він отримав ІІ групу інвалідності від захворювання пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с. 38).

Заява позивача щодо виплати одноразової грошової допомоги з відповідним переліком документів була розглянута відповідачем, за наслідками чого листом ГУНП в Полтавській області від 18.08.2016 №29/Ч-35 ОСОБА_1 повідомлено, що оскільки він був звільнений з Національної поліції, а захворювання пов`язане з проходженням служби в ОВС, то застосувати норму наказу МВС України від 11.01.2016 №4 чи постанову КМУ від 21.10.2015 №850 неможливо (а.с. 39).

Не погодившись з вищезазначеною відповіддю ГУ НП у Полтавській області, позивач звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку, права на отримання грошової допомоги.

Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 13.02.2017 у справі №554/158/17, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2017, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУНП в Полтавській області щодо відмови в прийнятті та направленні у встановлений законодавством строк до Міністерства внутрішніх справ України висновку із додатками щодо виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із встановленням йому II групи інвалідності. Зобов`язано ГУНП в Полтавській області прийняти та направити до Міністерства внутрішніх справ України висновок із додатками щодо виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із встановленням йому II групи інвалідності захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ у відповідності до постанови КМУ від 21.10.2015 № 850. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

На виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 13.02.2017 у справі №554/158/17 Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП в Полтавській області листом від 03.05.2017 №511/115/29/01/2017 направлено на розгляд Департаменту фінансово-облікової політики МВС України пакет документів на виплату одноразової грошової допомоги згідно з постановою Кабінету Міністрів України №850 від 21.10.2015 (а.с. 40-41).

Після внесення змін до ст. 97 Закону України "Про Національну поліцію" ГУНП в Полтавській області розглянуло заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги відповідно до вимог Порядку №4 та листом від 15.05.2017 №589/115/29/01-17 повідомило заявника про те, що пакет документів на виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 був сформований відповідно Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом МВС України від 11.01.2016 №4. За повідомленням Полтавської обласної дирекції ПАТ "НАСК "Оранта" при первинному огляді МСЕК 25.10.2005 за визначену ступінь втрати працездатності в розмірі 15% ОСОБА_1 була виплачена страхова сума 1275,00 грн. Під час повторного огляду МСЕК з 10.03.2016 позивачу установлено ІІ групу інвалідності та 70% втрати працездатності. Оскільки після первинного огляді МСЕК пройшло більше 2 років, у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги по другій групі інвалідності відмовлено на підставі пункту 6 розділу IV вказаного Порядку (а.с. 45).

За наслідками розгляду пакету документів ОСОБА_1 . Департаментом фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України на адресу ГУ НП в Полтавській області повернуто матеріали у зв`язку з невідповідністю вимогам законодавства. У відповіді від 16.05.2017 №15/2-1642 зазначено, що на ОСОБА_1 , як поліцейського, поширюються норми Закону України "Про Національну поліцію". Згідно з ч. 2 ст. 97 цього Закону порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюються Міністерством внутрішніх справ України. Так, наказом МВС України від 11.01.2016 №4 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського. Зважаючи на викладене, призначення та виплата одноразової грошової допомоги підполковнику поліції ОСОБА_1 повинна здійснюватися ГУ НП в Полтавській області відповідно до зазначених вище Закону та Наказу за рахунок асигнувань, передбачених у державному бюджеті на зазначені цілі для Національної поліції України (а.с. 43).

Крім того, позивач звертався на Урядову гарячу лінію 24.04.2017 щодо виконання рішення у справі №554/158/17, яке за дорученням розглянуто в ГУ НП у Полтавській області.

Листом від 23.05.2017 №29/ЧЕ-439/Кц ГУ НП у Полтавській області позивача повідомлено про розгляд його матеріалів комісією ГУ НП в Полтавській області з питань затвердження одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського та прийняття рішення про відмову у призначенні та виплаті листом від 15.05.2017 за вих №589/115/29/01-17 (а.с. 44).

Не погоджуючись із рішенням МВС України щодо повернення матеріалів позивач звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку, права.

Постановою Октябрського районного суду м. Полтава від 18.10.2017 у справі №554/5681/17 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо повернення матеріалів на виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліда 2-ї групи у зв`язку з невідповідністю вимогам законодавства до ГУНП в Полтавській області та не належного їх розгляду Міністерством внутрішніх справ України, згідно з вимогами Постанови КМУ від 21.10.2015 № 850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції" з урахуванням порядку та вимог законодавства встановленим постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 13.02.2017. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо не прийняття рішення на виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги згідно вимог постанови КМУ від 21.10.2015 №850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції" та не прийняття рішення по виплаті одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи згідно вимог постанови КМУ від 21.10.2015 №850 по обставинам та порядку встановленим постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 13.02.2017. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути висновок з відповідними документами відносно ОСОБА_1 про призначення виплати одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції" з урахуванням обставин встановлених судом. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України прийняти відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як інваліду 2-ї групи у розмірі 200-кратното прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції".

На виконання даного судового рішення ГУ НП в Полтавській області надіслано до МВС України пакет документів, передбачений Порядком №850.

За наслідками розгляду цих матеріалів листом від 18.05.2018 №648/115/29/01-2018 позивача повідомлено про повернення його матеріалів до ГУ НП в Полтавській області із висновком від 10.05.2018 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги. Зазначено, що оскільки право на отримання одноразової грошової допомоги виникло у позивача в період дії Закону України "Про Національну поліцію", тому на ОСОБА_1 , як поліцейського, поширюється норма статті 97 Закону України "Про Національна поліцію" (а.с. 47).

Востаннє позивач 19.07.2019 звернувся до ГУ НП в Полтавській області із заявою (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги (а.с. 52).

13.08.2019 ГУ НП у Полтавській області прийнято рішення про відмову у виплаті такої допомоги, оскільки інвалідність позивачу вперше визначено з 19.05.2016, а із заявою про виплату він звернувся лише 19.07.2019, що перевищує встановлений п. 6 ст. 100 Закону України "Про Національну поліцію" трьохрічний термін для реалізації права на отримання допомоги. Про прийняте рішення позивача повідомлено листом від 13.08.2019 №29/Ч-12/OП (а.с. 15).

Позивач, не погоджуючись і правомірністю відмови у призначенні та виплаті йому одноразової грошової допомоги, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність оскаржуваного рішення про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги через пропуск ним трирічного строку звернення за призначенням цієї допомоги, оскільки вказана обставина була зумовлена існуванням прогалин у законодавстві, яким врегульовано порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги працівникам поліції, які отримали інвалідність внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, що змусило позивача звертатися до судових інстанцій за захистом свого порушеного права, що тривало певний час. З метою відновлення прав та інтересів позивача, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про Національну поліцію" та наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 №4 "Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського".

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правовідносини щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, врегульовані Законом України "Про міліцію" від 20.12.1990 року № 565-ХІІ (далі - Закон України №565-ХІІ).

Відповідно до ч. 6 ст. 23 Закону України № 565-ХІІ, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію" було врегульовано Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 (далі - Порядок №850).

Підпунктом 2 пункту 3 Порядку № 850 визначено, що грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності І групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Закон України № 565-ХІІ втратив чинність у зв`язку із прийняттям Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 року № 580-VIII.

Проте, пунктом 15 Розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Згідно з частиною першою статті 97 Закону України "Про Національну поліцію" одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі:

1) загибелі поліцейського, що настала внаслідок протиправних дій третіх осіб, або під час учинення дій, спрямованих на рятування життя людей або усунення загрози їхньому життю, чи в ході участі в антитерористичній операції, під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України або смерті працівника поліції внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого за зазначених обставин;

2) смерті поліцейського, що настала під час проходження ним служби в поліції;

3) визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань поліції відповідно до цього Закону, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті;

4) визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним служби в поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті;

5) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із здійсненням повноважень та основних завдань поліції відповідно до цього Закону, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності;

6) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із проходженням служби в поліції, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності.

Частиною другою статті 97 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

З метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, відповідно до статей 97-101 Закону України "Про Національну поліцію", наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 №4 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, який визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (надалі - Порядок № 4).

Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Порядку №4 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Заява (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається Голові Національної поліції (керівнику міжрегіонального, територіального органу поліції) за останнім місцем служби поліцейського (пункт 3 розділу ІІІ Порядку № 4).

За правилами пункту 1 розділу IV Порядку №4 фінансові підрозділи в десятиденний строк з дня реєстрації документів готують висновок про призначення одноразової грошової допомоги, форма якого наведена у додатку 2. Висновок про призначення ОГД складається працівником фінансового підрозділу і підписується керівниками фінансового та кадрового підрозділів органу поліції, навчального закладу, в якому поліцейський проходить (проходив) службу.

Рішення про призначення виплати ОГД приймається керівником органу поліції або навчального закладу, у якому проходив (проходить) службу поліцейський, у п`ятнадцятиденний строк з дня затвердження висновку, шляхом видання наказу про виплату такої допомоги, а в разі відмови - письмовим повідомленням заявника із зазначенням підстав такої відмови (пункт 2 розділу IV Порядку № 4).

Таким чином, як Порядком №850, так і Порядком №4 регламентовано, що заява (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності подається за останнім місцем служби, виплата такої допомоги також проводиться за останнім місцем служби.

При цьому, право на отримання одноразової грошової допомоги обумовлено наявністю визначених законодавством підстав, зокрема, захворювання особи повинно бути пов`язане, відповідно до Порядку №850 - з проходженням служби в органах внутрішніх справ, а відповідно до Порядку №4 - з проходженням служби в поліції.

Колегія суддів зазначає, що в законодавстві існувала прогалина щодо нормативно-правового регулювання спірних правовідносин, оскільки не було визначено порядок виплати одноразової грошової допомоги особам, які після звільнення з органів внутрішніх справ продовжили службу в Національній поліції та яким інвалідність встановлена внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, але під час служби в органах поліції або після звільнення з цих органів.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 14.11.2019 у справі №711/1881/17, вирішуючи питання визначення порядку та належного органу, до компетенції якого входить призначення та виплата одноразової грошової допомоги поліцейському, якому інвалідність встановлена внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права, якими визначено, що право на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності виникає з дати встановлення втрати працездатності за довідкою МСЕК, а реалізація цього права здійснюється за останнім місцем служби особи, сформулював висновок про те, що виплата такої допомоги має здійснюватися органами Національної поліції на підставі норм Закону України "Про Національну поліцію" та у відповідності до Порядку № 4.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач проходив службу в органах Національній поліції звідки й був звільнений.

Отже на нього, як на поліцейського, поширюються норми Закону України "Про Національну поліцію", а умови призначення одноразової грошової допомоги урегульовано Порядком №4. Тому належним органом, до якого позивач мав звернутися із заявою (рапортом) про виплату одноразової грошової допомоги та до повноважень якого належить розгляд такої заяви, є Головне управління Нацполіції.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у справах цієї категорії, зокрема, у постановах від 19.02.2019 у справі №822/1746/16 та від 12.03.2019 у справі №822/1667/16.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного рішення про відмову позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги, колегія суддів зазначає, що відповідач фактично визнав за позивачем право на отримання такої допомоги з моменту встановлення вперше ІІ групи інвалідності - 19.05.2016, проте вказав на пропуск ним трирічного строку звернення за призначенням цієї допомоги.

Проте, як встановлено судом вище, таке зволікання з боку позивача було обумовлене існуванням прогалин у законодавстві, яким врегульовано порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги працівникам поліції, які отримали інвалідність внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Вказана обставина змусила позивача звертатися до судових інстанцій за захистом свого порушеного права, що тривало певний час.

Так, згідно ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 року (далі - Конвенція), є частиною національного законодавства.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Новік проти України" (18.12.2008) Суд зробив висновок, що "надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля".

Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskalv. Poland).

Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatismutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), заява №36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обовязків (див. рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelasv. Croatia).

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованого посилання відповідача, як на підставу відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, на факт пропуску ним визначеного законом строку.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідач, заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України, не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваної відмови у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги.

Доводи скаржника щодо правомірності оскаржуваної відмови колегія суддів вважає необґрунтованими з вищезазначених підстав.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Слід вказати, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою повного захисту порушених прав та інтересів особи, необхідним є зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, що пов`язана з проходженням служби в органах внутрішніх справ, у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про Національну поліцію" та наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 №4 "Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського".

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.11.2019 року по справі №440/3948/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) З.О. Кононенко М.І. Гуцал