Справа № 500/2513/19
Суддя: Мартиць Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2513/19

18 лютого 2020 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Мартиць О.І.

за участю: секретаря судового засідання Риндюк В.Т.

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кожевнікової О.В.

представника відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області Смаль Г.Н.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

01 листопада 2019 року до Тернопільського окружного адміністративного суду поступив позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в якій позивач просить :

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови в донарахуванні не виплаченої з вини Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області пенсії за період з 07.08.1990 по 01.12.2017 та не нарахування компенсації втрати частини доходів за відповідний період згідно Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 08.04.2019 у формі листа №265/Р-11 щодо відмови у перерахунку та виплати частини не виплаченої пенсії за період з 07.08.1990 по 01.11.2017 із врахуванням служби в армії з 29.07.1959 по 17.10.1962;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зробити перерахунок пенсії з 07.08.1990, врахувавши період служби в армії з 29.07.1959 по 17.10.1962 та донарахувати ОСОБА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , не виплачену частину пенсії з вини Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області за період з 07.08.1990 по 01.12.2017;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області нарахувати ОСОБА_1 , компенсацію втрати частини доходів за період з 07.08.1990 по 01.12.2017 згідно Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вийшов на пенсію 01.09.1990, що підтверджується копією пенсійного посвідчення від 20.10.1990. При оформленні пільгової пенсії як машиніста механізованої колони подав усі необхідні документи, що підтверджують трудовий стаж, в тому числі й трудову книжку, в якій зазначено період проходження ним військової служби в армії з 31.08.1959 по 16.10.1962. В 2017 звернувся до відповідача про перерахунок пенсії із донарахуванням до страхового стажу періоду служби в армії з 31.08.1959 по 16.10.1962 та виплати частини невиплаченої пенсії з 07.08.1990. В березні 2018 року відповідачем надано відповідь, що до трудового стажу період військової служби зараховано з 01.12.2017, так як при оформленні пенсії 07.08.1990 не надавались підтверджуючі документи, які б свідчили про проходження служби з 31.08.1959 по 16.10.1962.

20.03.2019 повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про донарахування і виплату не виплаченої з вини відповідача частини пенсії за період з 07.08.1990 по 01.12.2017, однак вкінці квітня 2019 року отримав відмову через не подання при оформленні пенсії копії військового квитка. Вважаючи дану відмову незаконною, звернувся до суду за захистом своїх пенсійних прав.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 06.11.219 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, у судове засідання на 06.12.2019.

25.11.2019 від відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області через відділ документального забезпечення Тернопільського окружного адміністративного суду поступив відзив на позовну заяву.

06.12.2019 судове засідання в даній адміністративній справі не проводилось, що підтверджується довідкою, складеною секретарем судового засідання.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 24.12.2019 в адміністративній справі №500/2513/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії призначено судове засідання на 16.01.2020.

16.01.2019 розгляд справи відкладено до 22.01.2020 у зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи.

В судовому засіданні 22.01.2020 розгляд справи відкладено до 06.02.2020 за клопотанням представника позивача.

06.02.2020 в судовому засіданні за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено до 18.02.2020.

В судовому засіданні 18.02.2020 представник позивача позовні вимоги підтримала повністю з підстав, наведених у позові та просила задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області проти задоволення позовних вимог заперечила з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши учасників справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, при призначенні пенсії позивачу ОСОБА_1 не враховано період служби в армії з 31.08.1959 по 16.10.1962, оскільки запис про військову службу у трудовій книжці не містить дати та номера військового квитка, а позивачем не було додано копію військового квитка для підтвердження періоду служби в армії, що позбавило можливості органу Пенсійного фонду України здійснити зарахування періоду військової служби. Страховий стаж позивача ОСОБА_1 становив 29 років 5 місяців 13 днів.

15.12.2017 позивач особисто звернувся до органів Пенсійного фонду із заявою про перерахунок пенсії та долучив копію військового квитка, з 01.12.2017 позивачу проведено перерахунок пенсії із донарахуванням до страхового стажу періоду служби в армії з 29.07.1959 по 17.10.1962. Після проведеного перерахунку страховий стаж становить 32 роки 7 місяців 4 дні.

Листом від 19.03.2018 №256/Р-11 Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повідомило позивача, що відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, для підтвердження військової служби приймаються військові квитки або довідки військових комісаріатів. До страхового стажу при призначенні пенсії не враховано період служби в армії, оскільки позивачем не подавались відповідні документи.

Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянувши звернення ОСОБА_1 щодо зарахування до страхового стажу періоду служби в армії листом від 08.04.2019 за №265/Р-11 повідомило позивача про проведений з 01.12.2017 перерахунок пенсії із дорахуванням до страхового стажу періоду-служби в армії з 29.07.1959 по 17.10.1962.

Позивач вважає, що Головне управління Пенсійного фонду України відмовило йому донарахуванні та виплаті пенсії за попередній період з 07.08.1990 по 01.11.2017 незаконно, а тому звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 №137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV).

Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (стаття 8 Закону №1058-IV).

Періоди, з яких складається страховий стаж визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).

Статтею 62 Закону №1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. (далі - Порядок №637)

Пунктом 3 даного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутності необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Для підтвердження військової служби приймаються військові квитки або довідки військових комісаріатів.

Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 №58, визначено, що до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком із посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів записи про час службу у складі Збройних Сил України із зазначенням дати призову і дати звільнення із служби.

З копії трудової книжки ОСОБА_1 видно, зокрема, запис №5 служба в лавах Радянської армії, підставою внесення запису зазначено військовий квиток, однак запис про проходження військової служби з 31.07.1959 по 16.10.1962, який внесено у трудову книжку, не містить дати та номера військового квитка.

Таким чином, органами Пенсійного фонду правомірно не враховано період служби в армії при зверненні за призначенням пенсії, оскільки позивачем не було подано копію військового квитка для підтвердження періоду служби в армії.

Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 45 Закону 1058-1V. перерахунок призначеної пенсії проводиться у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

Позивач 15.12.2017 особисто звернувся із заявою про перерахунок пенсії та додав копію військового квитка, на підставі якого з 01.12.2017 ОСОБА_1 проведено перерахунок пенсії із донарахуванням до страхового стажу періоду служби в армії з 29.07.1959 по 17.10.1962.

Після проведеного перерахунку страховий стаж становить 32 роки 7 місяців 4 дні.

При цьому суд зауважує, що дати початку та закінчення військової служби позивача, зазначені в трудовій книжці (з 31.07.1959 по 16.10.1962) і військовому квитку (з 29.07.1959 по 17.10.1962) різні, що дає можливість зробити висновок про зарахування військової служби до трудового стажу тільки за наявності документа про проходження такої служби.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення та перерахунку пенсій врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22- 1).

Перелік документів, необхідних для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший визначений розділом II Порядку № 22-1.

Відповідно до п.4.1 Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

З аналізу викладених норм слідує, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, пенсії є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу Пенсійного фонду у встановленому порядку.

Вищевказаними нормами чітко відокремлено види заяв для розгляду питань про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший.

15.12.2017 позивачем ОСОБА_1 подано заяву про перерахунок пенсії та додано до цієї заяви копію військового квитка.

Керуючись статтею 45 Закону №1058-ІV Головним управлінням пенсійного фонду України в Тернопільській області з 01.12.2017 проведено перерахунок та виплату перерахованої пенсії.

Таким чином Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області жодним чином не було порушено права позивача щодо призначення та перерахунку пенсії.

При цьому судом не встановлено звернення позивача про перерахунок пенсії 07.08.1990, доказу подання такої заяви представником позивача не надано та в матеріалах пенсійної справи ОСОБА_1 відсутній.

Таким чином враховуючи наведене суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови в донарахуванні не виплаченої з вини Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області пенсії за період з 07.08.1990 по 01.12.2017 є безпідставними.

Щодо позовної вимоги нарахування компенсації втрати частини доходів за відповідний період згідно Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" суд зазначає, що за приписами частини другої статті 46 Закону №1058-ІV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок №159).

Згідно з статтями 1, 2 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Отже, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у тому числі пенсії. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у даній справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.

З аналізу наведених норм, суд дійшов висновку, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у тому числі пенсії. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем пенсії, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18.11.2014 у справі №21-518а14, від 11.07.2017 у справі №21-2003а16, Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі №522/5664/17, від 21.06.2018 у справі №523/1124/17, від 03.07.2018 у справі №521/940/17, від 05.10.2018 у справі №127/829/17, від 12.02.2019 у справі №814/1428/18, від 08.08.2019 у справі №638/19990/16-а, які в силу вимог частини п`ятої статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) враховуються судом при прийнятті рішення в даній адміністративній справі.

Суд звертає увагу, що позивачем лише 15.12.2017 було подано заяву про перерахунок пенсії та додано копію військового квитка і як наслідок Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області було проведено перерахунок та виплату пенсії із врахуванням служби в армії з 29.07.1959 по 17.10.1962.

Таким чином відповідачем не порушено строки виплати пенсії позивачу ОСОБА_1 і вимоги Закону №2050-ІІІ.

Відповідно до частин першої, другої статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Додатково суд зазначає, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Слід зазначити, що предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами.

У триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи.

Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім випадків якщо інше прямо не передбачено законом.

При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та наслідки у вигляді залишення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.

Оскільки пенсія є періодичним платежем, що виплачується щомісяця, про розмір виплати позивач знав, а тому в разі незгоди, мав право звернутися до суду. При цьому, з огляду на вимоги адміністративного позову, з порядком обчислення пенсії, і як наслідок, розміром пенсійних виплат, позивач не погоджується з моменту здійснення перерахунку у 2017 році, тобто правовідносини, з якими позивач пов`язує порушення свого права, є триваючими і продовжується на момент подання адміністративного позову до суду.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При цьому суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Окрім того, відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В ході судового розгляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності дій Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови в донарахуванні не виплаченої пенсії за період з 07.08.1990 по 01.12.2017 та не нарахування компенсації втрати частини доходів за відповідний період згідно Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

На думку суду відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, виконано та доведено правомірність та законність його дій при призначенні перерахунку пенсії позивачу, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд дійшов до висновку, що в позовній заяві наведені обставини, які не підтверджуються достатніми доказами, що свідчить про не обґрунтованість позовних вимог, а отже, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Підстави для відшкодування судових витрат у справі відповідно до положень статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, а саме визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови в донарахуванні не виплаченої з вини Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області пенсії за період з 07.08.1990 по 01.12.2017 та не нарахування компенсації втрати частини доходів за відповідний період згідно Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 08.04.2019 у формі листа №265/Р-11 щодо відмови у перерахунку та виплати частини не виплаченої пенсії за період з 07.08.1990 по 01.11.2017 із врахуванням служби в армії з 29.07.1959 по 17.10.1962, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зробити перерахунок пенсії з 07.08.1990, врахувавши період служби в армії з 29.07.1959 по 17.10.1962 та донарахувати ОСОБА_1 , не виплачену частину пенсії з вини Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області за період з 07.08.1990 по 01.12.2017, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області нарахувати ОСОБА_1 , компенсацію втрати частини доходів за період з 07.08.1990 по 01.12.2017 згідно Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" відмовити повністю.

Реквізити учасників справи:

позивач ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , паспорт серії: НОМЕР_1 )

відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: Майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46001, )

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 лютого 2020 року.

Головуючий суддя Мартиць О.І.

копія вірна:

Суддя Мартиць О.І.