Справа № 9901/613/19
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2020-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

25 лютого 2020 р. Справа № 9901/613/19

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича в особі Департаменту з питань звернення громадян Офісу Президента України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ

19 грудня 2019 року у Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Президента України Зеленського Володимира Олександровича в особі Департаменту з питань звернення громадян Офісу Президента України (далі - відповідач, Департамент). У позовній заяві позивач просив:

- визнати дії Департаменту з питань звернення громадян Офісу Президента України, діючого від імені Президента України, щодо направлення звернення від 14 листопада 2019 року Генеральній прокуратурі України для розгляду за належністю, протиправними;

- зобов`язати Департамент з питань звернення громадян Офісу Президента України, діючого від імені Президента України, розглянути звернення від 14 листопада 2019 року щодо порушення його конституційних прав відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення вимог абз. 2 пункту 1 Указу Президента України «Про першочергові заходи щодо забезпечення реалізації та гарантування конституційного права на звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування» № 109/2008 від 07 лютого 2008 року, Департамент з питань звернень громадян Офісу Президента України, в листі № 22/069218-02П від 15 листопада 2019 року, повідомляючи заявника про передачу розгляду його звернення до Генеральної прокуратури України не зазначив, на яких підставах розгляд звернення було передано до Генеральної прокуратури України.

Крім цього, на думку позивача, направляючи його звернення від 14 листопада 2019 року Генеральній прокуратурі України, Департамент порушив вимоги ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», яка забороняє направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.12.2019 позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича в особі Департаменту з питань звернення громадян Офісу Президента України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - передано за підсудністю до Вінницького окружного адміністративного суду.

Вирішуючи питання підсудності цієї справи Верховний Суд виходив з того, що вимоги у справі спрямовані до Департаменту з питань звернення громадян Офісу Президента України, а не до Президента України, а тому враховуючи норми статей 22, 266 КАС України дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги непідсудні Верховному Суду, як суду першої інстанції.

Постановляючи ухвалу від 23.12.2019 Верховний Суд зазначив, що адміністративна справа № 9901/613/19 підсудна за вибором позивача Вінницькому окружному адміністративному суду (за його місцем проживання) або Окружному адміністративному суду м. Києва (за місцезнаходженням відповідача) та передав позовну заяву до Вінницького окружного адміністративного суду, як найбільш територіально наближеного до позивача суду.

Окрім цього Верховним Судом роз`яснено позивачу його право на оскарження ухвали про передачу позовної заяви за підсудністю від 23.12.2019 до Великої Палати Верховного Суду.

Справа надійшла до Вінницького окружного адміністративного суду 15.01.2020.

За результатом автоматизованого розподілу справ між суддями, головуючим у справі визначено суддю Богоноса М.Б.

Ухвалою від 20.01.2020 прийнято адміністративну справу до провадження відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Також відповідачу встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Цією ж ухвалою позивачу запропоновано надати пояснення щодо його наміру скористатися передбаченим ст. 25 КАС України правом на вибір територіальної підсудності цієї справи (Вінницькому окружному адміністративному суду (за його місцем проживання) або Окружному адміністративному суду м. Києва (за місцезнаходженням відповідача) та проінформувати про факт подання чи не подання апеляційної скарги на ухвалу Верховного Суду від 23.12.2019.

10.02.2020 на адресу суду надійшли пояснення ОСОБА_1 в яких, позивач зазначив, що не має наміру скористатися своїм правом, передбаченим ст. 25 КАС України на вибір територіальної підсудності, чим погодився із продовження розгляду справи у Вінницькому окружному адміністративному суду та повідомив, що ним не було подано апеляційної скарги на ухвалу Верховного Суду від 23.12.2019.

Відповідач ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження від 20.01.2020 отримав 03.02.2020, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

24.02.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Як на підставу відзиву Департамент зіслався на те, що вирішення порушених у зверненні ОСОБА_1 питань віднесено до компетенції Генеральної прокуратури України. Тому, на переконання відповідача, звернення від 14.11.2019 правомірно надіслано у межах встановленого строку за належністю до Генеральної прокуратури України.

Щодо строків розгляду цієї справи, то суд зазначає, що ухвалою від 20.01.2020 вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку ст. 263 КАС України.

Частиною 2 ст. 263 КАС України встановлено тридцятиденний строк для розгляду такої категорії справ, який обчислюється з дня відкриття провадження у справі.

Однак, цією ж ухвалою відповідачу встановлено 15-ти денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвала від 20.01.2020 відповідачем отримана 03.02.2020. Тому строк для подання відзиву спливає 18.02.2020.

Частиною 9 ст. 120 КАС України передбачено, що строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Максимальний нормативний строк пересилання поштових відправлень між містами різних областей (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку) становить 4 дні (Наказ Міністерства інфраструктури України 28.11.2013 № 958).

Відтак, визначаючись із датою прийняття рішення у цій справі, суд бере до уваги, з поміж іншого і строки впродовж яких відповідачу надана можливість реалізувати його процесуальне право для подання відзиву на позовну заяву, останнім днем якого (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку) є 24.02.2020. Тому днем прийняття рішення є 25.02.2020.

Дослідивши наявні у справі докази та письмові аргументи, викладені у позові, суд встановив наступне.

14.11.2019 позивач звернувся до Президента України із заявою «про порушення прав, свобод та інтересів громадянина України, ОСОБА_1 , гарантованих Конституцією України, що склалося у Вінницькій області». Заява зареєстрована у Департаменті з питань звернень громадян Офісу Президента України за № 22/069218-02П (а.с. 8).

У своєму зверненні позивач зазначив, що Прокуратурою Ленінського району м. Вінниці його (директора Вінницького регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву») у 2012 році було обвинувачено у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України по кримінальній справі № 11277086 та обрано захід забезпечення кримінальної справи у вигляді тримання під вартою та відсторонення від посади.

06.06.2014 після внесення змін до Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України, на підставі Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень статті 19 Конвенції ООН проти корупції», йому змінено обвинувачення та кримінальну справу повернуто на додаткове розслідування прокурору м. Вінниці.

15.03.2015 Кримінальну справу внесено до ЄРДР, як кримінальне провадження № 0000016, однак заходи забезпечення кримінальної справи у вигляді підписки про невиїзд та відсторонення від посади, які були обрані в рамках кримінальної справи, як до обвинуваченого, продовжили свою дію в рамках кримінального провадження.

Ухвалою суду від 01.07.2016 дію заходів забезпечення кримінального провадження скасовано.

Позивач зазначив, що за відсутності процесуального статусу «підозрюваного» в рамках кримінального провадження та знаходження в матеріалах діючого процесуального документу про обвинувачення, він знаходиться у стані невизначеності, оскільки не може вирішити трудові питання, питання соціального захисту та вільно подорожувати світом до країн, які вимагають доведення відсутності судимостей або притягнення до кримінального правопорушення.

А тому з метою відновлення свої порушених прав, свобод та інтересів, як громадянина України, гарантованих Конституцією України, позивач звернувся із заявою до Президента України, як гаранта Конституції України через Департамент з питань звернення громадян Офісу Президента України в якій просив:

- поновити порушені конституційні права, свободи та інтереси гарантованих Конституцією України;

- надати оцінку неправомірним діям суддів Вінницького районного суду Вінницької області ОСОБА_2 та Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_3 , що призвели до порушення конституційних прав, свобод;

- надати оцінку неправомірним діям та бездіяльності працівників Вінницької місцевої прокуратури, прокуратури Вінницької області та Генеральної прокуратури України, що призвели до порушення конституційних прав, свобод;

- вимагати від Генеральної прокуратури України неухильного дотримання Конституції України та оперативного вирішення питання щодо поновлення порушених конституційних прав і свобод, шляхом скасування обвинувачення зміненого на підставі постанови прокурора від 30.04.2014 дія якого не продовжується (а.с.8-11).

Листом відповідача від 15.11.2019 № 22/069218-02П позивача повідомлено, що звернення, яке надійшло до Офісу Президента України надіслано за належністю на розгляд у межах компетенції до Генеральної прокурату України (а.с.23).

Не погоджуючись із діями відповідача, щодо направлення звернення від 14.11.2019 до Генеральної прокурату України для розгляду за належністю, позивач звернувся із цим позовом до суду.

Надаючи оцінку спору між сторонами у справі, суд виходить із того, що він виник у правовідносинах пов`язаних із розглядом звернення, а підставою його виникнення стали:

по - перше, твердження позивача про порушення Департаментом вимоги ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», яка забороняє направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються;

по - друге, незгода позивача із тим, що повідомляючи його про передачу звернення на розгляд за належністю до Генеральної Прокуратури України, Департамент не зазначив, на яких підставах розгляд звернення було передано саме до Генеральної Прокуратури України. На думку позивача, Президент України як гарант додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина повинен був вирішити питання зазначені у його зверненні.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Процедура практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права звертатися в органи державної влади із зверненнями врегульована Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96 (далі - Закон від 02.10.1996 № 393/96).

Частиною 1 статті 1 Закону від 02.10.1996 № 393/96 визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону від 02.10.1996 № 393/96, звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Щодо адресата звернення ОСОБА_1 , який і є зобов`язаним суб`єктом на його розгляд то суд враховує, що звернення скероване Президенту України (а.с. 8).

Постійно діючим допоміжним органом, утвореним Президентом України відповідно до пункту 28 частини першої статті 106 Конституції України, на який покладено організаційне, правове, консультативне, інформаційне, експертно-аналітичне та інше забезпечення Президентом України конституційних повноважень, є Офіс Президента України.

До складу Офісу входять, зокрема департаменти. Кабінет Президента України, Кабінет Керівника Офісу Президента України, директорати та департаменти є самостійними структурними підрозділами Офісу, відповідно до частини 7 Положення про Офіс Президента України, затвердженого Указом Президента України від 25 червня 2019 року № 436/2019.

З метою забезпечення організації розгляду звернень громадян у складі Офісу Президента України утворено Департаменту з питань звернень громадян Офісу Президента України. Тому саме зазначений Департамент і є суб`єктом, який уповноважений на розгляд звернень, що надходять Президенту України, у тому числі і звернення позивача.

Надаючи оцінку правовій природі звернення ОСОБА_1 від 14.11.2019 № 22/069218-02П, суд враховує, що за змістом статті 3 Закону від 02.10.1996 № 393/96 існують такі види зверненнями громадян, зокрема: 1) пропозиції (зауваження); 2) заяви (клопотання); 3) скарги.

Нормами ч. 2-4 ст. 3 Закону від 02.10.1996 № 393/96, передбачено, що пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Системний аналіз норм ч. 3-4 ст. 3 Закону від 02.10.1996 № 393/96, дає підстави для висновку, що основною відмінною ознакою заяви та скарги, як видів звернення громадян, є те, що обов`язковим елементом скарги є вимога особи про поновлення прав і захист законних інтересів, тоді як заява може містити прохання про сприяння у реалізації прав (чи опис порушення чинного законодавства) разом із висловленою позицією щодо поліпшення діяльності певного суб`єкта.

Досліджуючи звернення ОСОБА_1 від 14.11.2019 № 22/069218-02П, суд встановив, що позивачем сформульовано назву звернення: «Заява про порушення прав, свобод та інтересів громадянина України, ОСОБА_1 , гарантованих Конституцією України, що склалося у Вінницькій області».

У мотивувальній частині звернення позивач обґрунтовує факт порушення його конституційних прав судами та органами прокуратури у процесі досудового розслідування кримінальної справи (провадження), а саме - незаконне позбавлення волі, обмеження особистої свободи, порушення права на соціальний захист, порушення права на працю, порушення права на пересування.

У прохальній частині звернення позивач просить розглянути питання щодо поновлення прав, які він вважає порушеними та надати оцінку діям суддів, діям та бездіяльності органів прокуратури та вимагати від Генеральної прокуратури України вирішити питання про поновлення його прав, у зазначений в п. 4 прохальної частини звернення, спосіб.

Відтак, беручи до уваги зміст звернення ОСОБА_1 від 14.11.2019 № 22/069218-02П, суд доходить висновку, що за своєю правовою природою таке звернення слід вважати скаргою, у розумінні ст. 3 Закону від 02.10.1996 № 393/96, оскільки містить як доводи позивача про порушення його прав так і вимогу про їх поновлення.

Тому, з метою оцінки правомірності наданої відповідачем відповіді від 15.11.2019 № 22/069218-02П на звернення від 14.11.2019 № 22/069218-02П, суд застосовує норми Закону від 02.10.1996 № 393/96, що регулюють порядок розгляду скарг громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону від 02.10.1996 № 393/96, звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Частиною 3 ст. 7 Закону від 02.10.1996 № 393/96 передбачено, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Як встановлено із змісту звернення ОСОБА_1 від 14.11.2019 № 22/069218-02П, мотивом його подання є незгода заявника із правовими наслідками обвинувачення від 30.04.2014, а метою зазначеного звернення є домогтися скасування обвинувачення ОСОБА_1 , зміненого йому постановою прокурора про зміну обвинувачення в суді від 30.04.2014. При цьому заявник у зверненні висловлює свою незгоду із діями та бездіяльністю прокурорів прокуратури міста Вінниця та окремими рішеннями, прийнятими Вінницьким міським судом Вінницької області.

Порядок розгляду органами прокуратури звернень громадян з питань досудового розслідування врегульований Інструкцією про порядок розгляду звернень і запитів та особистого прийому громадян в органах прокуратури України, яка затверджена наказом Генеральної прокуратури України від 20.12.2017 № 357.

Відповідно до п. 4 Розділу ІІ Інструкції від 20.12.2017 № 357, скарги на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування, а також на вироки, рішення, ухвали, постанови судів розглядаються в порядку та в межах, передбачених кримінальним, цивільним, господарським процесуальним законодавством, з урахуванням рішень та висновків Конституційного Суду України.

Пунктом п. 5 Розділу ІІ Інструкції від 20.12.2017 № 357 передбачено, що звернення осіб з питань досудового розслідування, які не є учасниками кримінального провадження, розглядаються в порядку та строки, передбачені законодавством про звернення громадян.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про прокуратуру» діяльність прокуратури ґрунтується на засадах, у тому числі, незалежності прокурорів, що передбачає існування гарантій від незаконного політичного, матеріального чи іншого впливу на прокурора щодо прийняття ним рішень при виконанні службових обов`язків

Системний аналіз процитованих норм дає підстави для висновку, що скарги на рішення дії чи бездіяльність органів прокуратури з питань досудового розслідування можуть розглядатися в залежності від статусу скаржника в порядку передбаченому процесуальним законодавством, або законодавством про звернення громадян та належить до повноважень органів прокуратури, а не Президента України.

Водночас суд звертає увагу на помилковість аргументів позивача про те, що статус Президента України як гаранта дотримання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина дає йому повноваження надавати оцінку рішенням чи діям органів прокуратури та суду з питань досудового розслідування.

Так, за приписом частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, в тому числі Президент України, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Повноваження Президента України визначає Основний Закон України. На цю обставину неодноразово вказував Конституційний Суд України у своїх актах, зокрема у Рішенні від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003 (справа про гарантії діяльності народного депутата України) зазначено, що «повноваження Президента України вичерпно визначені Конституцією України, а це унеможливлює прийняття законів, які встановлювали б інші його повноваження (права та обов`язки)». Такої ж правової позиції Конституційний Суд України дотримувався у своїх рішеннях від 7 квітня 2004 року № 9-рп/2004 (справа про Координаційний комітет), від 16 травня 2007 року № 1-рп/2007 (справа про звільнення судді з адміністративної посади).

Тому, виступаючи в ролі гаранта Конституції, прав і свобод людини і громадянина, Президент України уповноважений оцінювати зміст діяльності відповідальних перед ним і підконтрольних йому органів та посадових осіб лише на підставі та в межах повноважень визначених ст. 106 Конституції України та у спосіб передбачений законом. При цьому, Конституційний статус Президента не надає йому повноважень на оцінку зазначених позивачем у зверненні від 14.11.2019 № 22/069218-02П рішень чи дій суду або органів прокуратури в процесі досудового розслідування кримінального провадження.

Відтак, суд погоджується із позицією відповідача про те, що вирішення вимог які ОСОБА_1 зазначив у скарзі від 14.11.2019 № 22/069218-02П не належать до повноважень Президента України, що виключає підстави для розгляду Департаментом по суті направленого позивачем звернення.

В силу п. 11 Розділу ІІ Інструкції від 20.12.2017 № 357, звернення що надходять від Президента України, адресуються для розгляду Генеральному прокурору або виконувачу його обов`язків.

Відтак, суд вважає, що звернення ОСОБА_1 від 14.11.2019 № 22/069218-02П яке адресовано Президенту України і стосується питань досудового розслідування (правових наслідків обвинувачення позивача від 30.04.2019) не могло бути розглянуто адресатом, оскільки його предмет не належить до сфери повноважень Президента. Тому, таке звернення правомірно переслано ними за належністю до Генеральної прокуратури України.

Щодо аргументів позивача про те, що повідомляючи його про передачу звернення на розгляд за належністю до Генеральної прокуратури України, Департамент не зазначив, на яких підставах розгляд звернення було передано саме до Генеральної прокуратури України, то суд оцінюючи їх керується наступними мотивами.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону від 02.10.1996 № 393/96, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Аналіз норм ч. 3 ст. 7 Закону від 02.10.1996 № 393/96 дає підстави для висновку, що на суб`єкт, який отримав звернення (із питаннями поза межами його повноважень) покладено обов`язок по - перше у п`ятиденний строк переслати його за належністю, а по - друге - повідомити громадянина який подав звернення про факт його направлення за належністю. Щодо строку направлення скарги за належністю, то п`ятиденний строк відповідачем дотримано, оскільки звернення ОСОБА_1 отримано 14.11.2019, а надіслано за належністю до Генеральної прокуратури України 15.11.2019 (а.с.23). При цьому, Закон не покладає обов`язок на адресата звернення наводити у повідомленні мотиви направлення звернення за належністю. Тому, твердження позивача про порушення вимог ч. 3 ст. 7 Закону від 02.10.1996 № 393/96 при пересиланні його звернення є помилковими.

Оцінюючи аргументи позивача про незаконність направлення його скарги від 14.11.2019 № 22/069218-02П до Генеральної прокуратури України з огляду на те, що предметом оскарження є, у тому числі, дії та бездіяльність Генеральної прокуратури, суд враховує таке.

Нормою абзацу 4 ст. 7 Закону від 02.10.1996 № 393/96 передбачено заборону направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Надавши оцінку змісту скарги позивача від 14.11.2019 № 22/069218-02П, суд встановив, що позивач висловлює свою незгоду із рішенням прокуратури Ленінського району міста Вінниця від 2011 року про порушення кримінальної справи, діями прокуратури м. Вінниці від 10.02.2012 щодо пред`явлення йому обвинувачення, діями прокуратури м. Вінниці від 15.03.2015 про внесення відомостей про кримінальне провадження у ЄРДР, фактом чинності процесуального документу про обвинувачення (постанови прокурора від 30.04.2014 про зміну обвинувачення). При цьому, позивач не наводить мотивів які б вказували на вчинення щодо нього дій або прийняття рішень з питань досудового розслідування Генеральною прокуратурою України. Сам факт зазначення у прохальній частині скарги вимог щодо Генеральної прокуратури України не може змінювати її суть.

Відтак, на переконання суду, відповідач скеровуючи скаргу позивача від 14.11.2019 № 22/069218-02П яка стосується питань досудового розслідування кримінальної справи (провадження) до Генеральної прокуратури України, вимоги норми абзацу 4 ст. 7 Закону від 02.10.1996 № 393/96 не порушив. Тому, аргументи позовної заяви у цій частині теж визнаються судом безпідставними.

Надавши оцінку доводам позивача про неправомірність дій відповідача щодо направлення звернення від 14.11.2019 № 22/069218-02П для його розгляду за належністю до Генеральної прокуратури України, суд дійшов висновку про їх безпідставність, а тому у задоволенні вимог адміністративного позову слід відмовити.

У відповідності із статтею 139 КАС України, у випадку відмови у задоволенні адміністративного позову, сплачений при зверненні до суду судовий збір позивачу не повертається.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ

У задоволенні вимог адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

Відповідач: Президент України Зеленський Володимир Олександрович в особі Департаменту з питань звернення громадян Офісу Президента України (вул. Банкова, 11, м. Київ, 01220).

Суддя Богоніс Михайло Богданович