Справа № 320/4138/19
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року м. Київ № 320/4138/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П., за участю секретаря судового засідання Кузьмич М.Б.,

представників позивача: Носова П.І.,

представника відповідача: Стаднюк В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з додатковою відповідальністю «Оріхівський хлібокомбінат»
доГоловного управління ДПС у Київській області
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з додатковою відповідальністю «Оріхівський хлібокомбінат» (далі - позивач або ТДВ «Оріхівський хлібокомбінат») з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 12.07.2018 №.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.08.2019 зазначену позовну заяву передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

За результатом автоматизованого розподілу вказану позовну заяву передано на розгляд судді Окружного адміністративного суду міста Києва Балась Т.П.

Позовні вимоги мотивовані безпідставністю висновків контролюючого органу, викладених в акті перевірки від 03.06.2019 № 441/10-36-14-13/00378164 про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТДВ «Оріхівський хлібокомбінат» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських операцій з ТОВ «Торговий Дім «АСПО».

Позивач стверджує, що правомірно сформував дані бухгалтерського та податкового обліку за наслідками взаємовідносин з ТОВ «Торговий Дім «АСПО», господарські операції з вказаним контрагентом підтверджені належним чином складеними первинними документами, які містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяги спірних операцій, зокрема, податковими та видатковими накладними.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що викладені в акті перевірки висновки контролюючого органу про безтоварність фінансово-господарських операцій з вказаним контрагентом є необґрунтованими, а прийняте за результатами розгляду акта перевірки податкове повідомлення-рішення таким, що підлягає скасуванню.

Відповідач позов не визнав, у відзиві на позов зазначив, що посадові особи контролюючого органу при проведенні перевірки позивача та оформленні її результатів діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, а податкові повідомлення-рішення є обґрунтованими.

Звертав увагу суду, що у ході перевірки позивача були виявлені обставини, які дають підстави вважати, що господарські операції позивача з контрагентом в охоплений перевіркою період були вчинені виключно з мотивів мінімізації податкових зобов`язань. Зокрема, за наявною у податкового органу інформацією, контрагент позивача має ознаки фіктивності та задіяний у схемах формування необґрунтованої податкової вигоди третім особам.

Позивач надав відповідь на відзив, у якому зазначив, що твердження позивача, викладені у відзиві на позов є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать нормам чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.10.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.11.2019 закрито підготовче провадження.

Протокольною ухвалою суду від 02.12.2019 замінено відповідача Головне управління ДФС у Київській області в порядку процесуального правонаступництва на Головне управління ДПС у Київській області.

У судовому засіданні 22.01.2020 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши учасників справи, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що Товариство з додатковою відповідальністю «Оріхівський хлібокомбінат» як юридична особа зареєстроване 25.09.1996 (номер запису: 1 005642), що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (том 1 а.с.123-124).

У період з 21.05.2019 по 27.05.2019 Головним управлінням ДФС у м. Києві було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТДВ «Оріхівський хлібокомбінат» з питань дотримання вимог податкового законодавства, своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість в частині здійснення господарських взаємовідносин з ТОВ «Торговий Дім «АСПО» за період з 01.08.2018 по 31.08.2018.

Результати перевірки оформлені актом від 03.06.2019 № 441/10-36-14-13/00378164 (том 1 а.с. 11-44).

В акті перевірки стверджується про наступні порушення ТДВ «Оріхівський хлібокомбінат», зокрема, п.п. 44.1 ст. 44, п.п.134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України, абз. 8 ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 5, 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», в результаті чого встановлено завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування податком на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 981 084,00 грн., в тому числі: за 3 квартал 2018 року на суму 981 084,00 грн.

На підставі висновків, зазначених у акті перевірки від 03.06.2019 № 441/10-36-14-13/00378164, Головним управлінням ДФС у Київській області було прийнято податкове повідомлення-рішення від 12.07.2019 № , яким позивачеві зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 981 084,00 грн. (том 1 а.с.46).

Як убачається зі змісту акта перевірки, податкові зобов`язання з податку на прибуток зазначеним податковим повідомленням-рішенням були визначені позивачеві у зв`язку з порушеннями вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ «Торговий Дім «АСПО».

Встановлені контролюючим органом порушення ґрунтуються на висновках про відсутність реальності господарських операцій позивача з контрагентом ТОВ «Торговий Дім «АСПО», за наслідками яких позивач в охоплений перевіркою період сформував показники податкового кредиту.

У свою чергу висновки про ризиковість та/або нереальність фінансово-господарських операцій позивача з ТОВ «Торговий Дім «АСПО», ґрунтуються на тому, що в ході перевірки службовими особами контролюючого органу було встановлено відсутність контрагента позивача за зареєстрованих місцезнаходженням.

Також з акту перевірки вбачається, що відповідачем під час перевірки не підтверджено факт використання ТОВ «Торговий Дім «Аспо» у власній господарській діяльності товарів, придбаних у ТДВ «Оріхівський хлібокомбінат».

Щодо транспортування товару контролюючий орган вказував не відповідність у кількості та марці автомобілів, які перевозили товар, вартості перевезеного товару відповідно до товаро-транспортних накладних та податкової накладної, виписаної ПП «Фітеко Груп» на адресу ТОВ «ТД «АСПО».

Додатково покликався на пояснення ОСОБА_1 , відібрані працівниками ГУ ДФС у Миколаївській області, на підтвердження відсутності факту перевезення ПП «Фітеко Груп» товару ТОВ «Торговий Дім «АСПО».

Крім того контролюючий орган узагальнено зазначає про наявність у Єдиному державному реєстрі судових рішень кримінальних проваджень, що свідчать про протиправний характер діяльності ТОВ «Торговий Дім «Аспо».

Не погоджуючись з правомірністю прийняття вказаного податкового повідомлення-рішення, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи зміст фінансово-господарських операцій позивача з ТОВ «Торговий Дім «АСПО», податкові наслідки яких контролюючий орган поставив під сумнів, судом встановлено наступне.

10 січня 2018 року між ТДВ «Оріхівський хлібокомбінат» як постачальником та ТОВ «Торговий Дім «АСПО» як покупцем був укладений договір поставки продукції № 03-1118, у порядку та на умовах якого постачальник зобов`язувався поставити хлібобулочні вироби та/або муку фасовану та/або крихту із сухарів відповідно до специфікації, а покупець прийняти та сплатити їхню вартість (том 1 а.с. 49-51).

Відповідно до пункту 2.1 договору первісний асортимент та ціна продукції за цим договором визначаються в специфікації (Додаток № 1). яка є невід`ємною частиною цього договору. Ціна та асортимент продукції згідно з договором можуть визначатись в порядку, визначеному цим договором.

Згідно з пунктом 2.1 договору доставка продукції здійснюється на умовах самовивозу - EXW, склад постачальника, пров. Пісочний, 3, м. Оріхів, відповідно до офіційних правил тлумачення міжнародних торгових термінів «Інкотермс 2010». Покупець повідомляє постачальника, що місце розвантаження продукції є Запорізька область, Запорізький район, с. Високогірне, вул. Мічуріна, 1-Б.

При самовивозі продукції її завантаження на хлібозаводі здійснюється силами та за рахунок постачальника (пункт 2.2 договору).

Відповідно до пункту 2.6 договору покупець зобов`язаний оформити товаротранспортну накладну відповідно до вимог чинного законодавства України. В ТТН при прийманні продукції зазначається прізвище представника покупця, оформлюється підписом представника покупця та штампом покупця. За відсутності штампа покупець надає постачальнику довіреність на отримання продукції.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що ціна та кількість продукції, що постачається, зазначається в ТТН по кожній партії продукції.

10 січня 2018 року сторони договору від 10.01.2018 № 03-1118 уклали додаткову угоду до договору поставки продукції, за умовами якої дійшли обопільної згоди викласти з 01.08.2018 Специфікацію у новій редакції (додаток № 1) (том 1 а.с.52).

У специфікації до договору від 10.01.2018 № 03-1118 сторони домовились про поставку товару - крихта із сухарів, одиниця виміру в кг, ціна з ПДВ 15,60 грн. (том 1 а.с. 53).

На підтвердження факту поставки від ТДВ «Оріхівський хлібокомбінат» товару позивачем до матеріалів справи надано видаткові накладні від 10.08.2018 №201889 на суму 217 308,00 грн., у тому числі ПДВ 36 218,00 грн. (том 1 а.с. 54), від 16.08.2018 №208294 на суму 218 556,00 грн., у тому числі ПДВ 36 426,00 грн. (том 1 а.с. 56), від 21.08.2018 №211795 на суму 202 020,00 грн., у тому числі ПДВ 33 670,00 грн. (том 1 а.с. 58), від 30.08.2018 № 221003 на суму 343 512,00 грн., у тому числі ПДВ 57 252,00 грн. (том 1 а.с. 60).

Поставка товару від позивача до ТОВ «Торговий Дім «Аспо» підтверджується товарно-транспортними накладними на відпуск хлібопекарських виробів №ОХКО0201889 від 10.08.2018 на загальну суму 217 308,00 грн. (том 1 а.с.55), №ОХКО0208294 від 16.08.2018 на загальну суму 218 556,00 грн. (том 1 а.с. 57), №ОХКО0211795 від 21.08.2018 на загальну суму 202 020,00 грн. (том 1 а.с. 59), №ОХКО0221003 від 30.08.2018 на загальну суму 343 512,00 грн. (том 1 а.с. 61).

З вказаних товарно-транспортних накладних вбачається, що перевезення товару здійснювалось ПП «Фітеко Груп».

В оплату за поставлений товар за договором покупець перерахував на користь ТДВ «Оріхівський хлібокомбінат» кошти у загальному розмірі 981 084,00 грн., що підтверджується виписками по рахунку ТДВ «Оріхівський хлібокомбінат» (том 1 а.с. 62-65).

З матеріалів справи також вбачається, що позивачем було відображено в оборотно-сальдовій відомості по рахунку 361 за серпень 2018 року грошові кошти, отримані від ТОВ «Торговий Дім «Аспо» в графі «кредит» на суму 981084,00 грн. (том а.с.66).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Вирішуючи, чи було дотримано позивачем вимоги податкового законодавства при формуванні спірних витрат, на суму яких позивачем було зменшено об`єкт оподаткування податком на прибуток, суд виходив з наступного.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України (тут і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Згідно з пунктом 135.1 статті 135 Податкового кодексу України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.03.1999 № 87, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21.06.1999 за №391/3684, фінансова звітність - це бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансовий стан, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства/установи за звітний період.

Звіт про фінансові результати - це звіт про доходи, витрати і фінансові результати діяльності підприємства/установи.

Пунктом 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 3 «Звіт про фінансові результати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.03.1999 № 87 передбачено, що витрати - це зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власниками) за звітний період.

Пунктом 32 цього ж положення встановлено, що прибуток (збиток) від звичайної діяльності до оподаткування визначається як алгебраїчна сума прибутку (збитку) від операційної діяльності, фінансових та інших доходів (прибутків), фінансових та інших витрат (збитків).

Відповідно до пункту 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від № 290 від 29.11.1999, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 грудня 1999 за № 860/4153, дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Згідно з пунктом 6 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від № 318 від 31.12.1999, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за № 27/4248, витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Не визнаються витратами й не включаються до звіту про фінансові результати: платежі за договорами комісії, агентськими угодами та іншими аналогічними договорами на користь комітента, принципала тощо; попередня (авансова) оплата запасів, робіт, послуг; погашення одержаних позик; інші зменшення активів або збільшення зобов`язань, що не відповідають ознакам, наведеним у пункті 6 цього Положення (стандарту); витрати, які відображаються зменшенням власного капіталу відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; балансова вартість валюти.

В силу пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно з пунктом 44.2 статті 44 Податкового кодексу України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Таким чином, обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість задекларованих у податковій звітності показників витрат первинними документами покладається на платника податків.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 N 996-XIV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У свою чергу, під господарською операцією згідно статті 1 вказаного закону розуміється дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис" ( 852-15 ), або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Суд зазначає, що вимоги, які пред`являються до оформлення первинних документів, мають імперативний характер. Законом встановлені ті реквізити, які мають бути обов`язково вказані при складенні первинного облікового документа та які дозволяють ідентифікувати господарську операцію.

Отже, первинні документи повинні не лише містити повну інформацію про виконану господарську операцію, але й виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.

Для аналізу сформованих платником даних податкового обліку реальність операції визначається не лише фактичною наявністю та рухом товарів (робіт, послуг), але й реальністю виконання поставки саме задекларованим контрагентом, тобто наявністю прямого зв`язку з конкретним постачальником.

Власне наявність формально складених первинних документів, не опосередкованих фактичним рухом активів між конкретними учасниками господарської операції, не породжує податкових наслідків у вигляді зменшення фінансового результату до оподаткування чи збільшення податкового кредиту.

Таким чином, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Дослідивши вищевказані документи, суд дійшов висновку про те, що вони відповідають вимогам первинних документів, які передбачені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, та є підставою для їх врахування в бухгалтерській та податковій звітності.

Щодо покликань відповідача на не підтвердження факту використання у межах господарської діяльності ТОВ «Торговий Дім «АСПО» товарів, придбаних у позивача, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 01.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «АСПО» (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Промтехагроторг» (Виконавець) було укладено договір на переробку олійних культур №ППТ-011017, за умовами якого виконавець зобов`язався виконати роботу з обробки, збагачення або переробки давальницької сировини: насіння соняшнику, сої, люпину, гороху, рапсу і т.д. у готову продукцію, а замовник зобов`язався прийняти готову продукцію і оплатити проведену роботу.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що результатом виконаних робіт за цим договором є виготовлена продукція .

Виготовлення готової продукції проводиться з давальницької сировини замовника на підставі технологічних умов (пункт 3.1 договору).

Згідно з пунктами 7.1 та 7.2 договору цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до моменту його остаточного виконання до « 31 грудня 2017 року. Якщо жодна із сторін не виявить бажання розірвати договір за 10 днів до закінчення строку, договір вважається автоматично пролонгований на тих же умовах (том 1 а.с.95-97).

З матеріалів справи вбачається, що 01.09.2017 між ТОВ «Торговий Дім «АСПО» (Орендар) та ТОВ «Компанія Система» (Орендодавець) було укладено договір оренди нежитлового приміщення №КС-АС-010917, за умовами якого орендодавець зобов`язався передати орендарю у строкове платне користування нежилі приміщення, які знаходяться за адресою: Запорізька обл. , Запорізький район, с . Високогірне, вул. Мічуріна, 1-Б, загальною площею 300 кв. (т.1, а.с.172-174).

Судом встановлено, що на підставі акта приймання-передачі об`єкту оренди від 01.09.2017 ТОВ «Компанія Система» було передано ТОВ «Торговий Дім «АСПО» нежилі приміщення, які знаходяться за адресою: Запорізька обл., Запорізький район, с. Високогірне, вул. Мічуріна, 1-Б, загальною площею 300 кв. (том 1 а.с.101).

Як вбачається з матеріалів справи, 03.08.2018 між ТОВ «Торговий Дім «АСПО» (Замовник) та ПП «Фітеко Груп» (Перевізник) було укладено договір перевезення автомобільним транспортом №АСПО 101, за умовами якого перевізник зобов`язався надати замовнику послуги з перевезення (доставки) вантажу (зернові культури та продукти їх переробки, інші вантажі за домовленістю сторін) (том 1 а.с. 102-106).

На підставі акта надання послуг № 225 від 31.08.2018 ПП «Фітеко Груп» було надано ТОВ «Торговий Дім «АСПО» послуги з перевезення вантажу (крихта із сухарів) на суму 77 587,34 грн. (у т.ч. ПДВ 15 517,47 грн.) за маршрутом Запорізька обл., Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Мічуріна, 1-Б а/м (том 1 а.с.107).

У поясненнях, наданих позивачу, ТОВ «Торговий Дім «АСПО» пояснило, що поставлений позивачем товару (крихта із сухарів) був використаний під час виготовлення ТОВ «Промтехаграторг» на замовлення ТОВ «Торговий Дім «АСПО» жмиха соєвого (макухи соєвої).

Також у вказаних поясненнях контрагент позивача повідомив, що переміщення сировини та готової продукції між виробничими приміщеннями ТОВ «Промтехаграторг» та складськими приміщеннями ТОВ «Торговий Дім «АСПО» здійснюється в межах однієї виробничої території, за адресою: Запорізька обл., Запорізький р-н., с. Високогірне, вул. Мічуріна, 1-Б, що в свою чергу виключає необхідність у додатковому перевезені.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що транспортування поставленого позивачем товару (крихта із сухарів) від складу позивача до нежитлових складських приміщень за адресою: с. Високогірне, вул. Мічуріна, 1-Б, які ТОВ «Торговий Дім «Аспо» використовує на праві оренди, здійснювалось ПП «Фітеко Груп» на підставі договору перевезення автомобільним транспортом №АСПО 101 від 03.08.2018, укладеного з ТОВ «Торговий Дім «Аспо».

Придбаний у позивача ТОВ «Торговий Дім «Аспо» товар був використаний як сировина для виробництва жмиха соєвого (макухи соєвої), яке здійснювало ТОВ «Промтехаграторг» на замовлення ТОВ «Торговий Дім «Аспо».

Так, відповідно до пункту 3.3.1 Технічних умов 15.4-1:2009 «Жмих соєвий кормовий» для виготовлення жмиха застосовують наступну сировину та матеріали: зокрема, сухарі згідно ДСТУ 8708 (том 1 а.с.108-111).

Судом встановлено, що поставлена позивачем ТОВ «Торговий Дім «АСПО» крихта із сухарів була самостійно виготовлена ТДВ «Оріхівський хлібокомбінат» в ході переробки попередньо виготовлених на підприємстві та нереалізованих позивачем хлібобулочних виробів (хлібу, батонів, хлібців, булочок та витушок), про що свідчать накладні про повернення (постачальнику) від покупця від 01.08.2018 № ЭП00040085, від 01.08.2018 № 7799, від 12.08.2018 № ЭП00042434, від 12.08.2018 № 8304, від 15.08.2018 № ЭП00042973, від 15.08.2018 № 8418, від 01.08.2018 № ЭП00040157, від 01.08.2018 № 7821 (том 1 а.с. 239-246) та накладні на передачу готової продукції від 01.08.2018 № 42260, від 02.08.2018 № 43292, від 04.08.2018 № 43296, від 05.08.2018 № 43298 копії яких містяться в матеріалах справи (том 1 а.с. 247-250).

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що здійснення ТОВ «Торговий Дім «Аспо» господарської діяльності з виробництва жмиха соєвого (макухи соєвої) здійснювалось за рахунок використання орендованих приміщень та залучення іншого суб`єкта господарювання з необхідними технічним оснащенням, а також з використанням товару - крихти із сухарів, придбаного у ТДВ «Оріхівський хлібокомбінат» що, в свою чергу, спростовує викладені в акті перевірки висновки контролюючого органу про не підтвердження факту використання ТОВ «Торговий Дім «Аспо» у власній господарській діяльності товарів придбаних у позивача та, відповідно, про нереальність господарської операції з позивачем.

Щодо відсутності контрагента позивача за зареєстрованим місцезнаходженням суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 5 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», відомості про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням повинні міститися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Положеннями частини першої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» передбачено, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Доказів того, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань був наявний запис про відсутність ТОВ «Торговий Дім «АСПО» за зареєстрованим місцезнаходженням контролюючий орган не надав.

У той же час судом встановлено, що ТОВ «Торговий Дім «АСПО» на момент вчинення спірних фінансово-господарських операцій було юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, включеним до ЄДРПОУ, знаходилось на податковому обліку та було платникам податку на додану вартість.

Натомість акт перевірки не містить жодних посилань на те, що установчі документи, свідоцтво про державну реєстрацію та свідоцтво платника податку на додану вартість ТОВ «Торговий Дім «АСПО» були скасовані чи визнані недійсними за рішенням суду, як на дату укладання чи виконання договорів, так і на дату складання податкових накладних.

В контексті наведеного слід додати, що акт про неможливість проведення зустрічної звірки, за висновками якого ТОВ «Торговий Дім «АСПО»» не знаходяться за податковою адресою, складені поза межами періоду виконання спірних операцій, що додатково вказує на те, що ці акти не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про відсутність контрагента за місцезнаходженням у період виконання спірних операцій, відсутності у контрагента відповідних умов для здійснення спірних операцій в період проведення цих операцій, підставою для висновку про нездійснення спірних операцій та про порушення позивачем податкового законодавства.

Таким чином, на момент здійснення господарських операцій та видання податкових накладних, позивач та його контрагенти були платниками податку на додану вартість, які зареєстровані відповідно до положень статті 183 Податкового кодексу України.

Покликання в акті перевірки на відсутність у ПП «Фітеко Груп» з огляду на дані АІС «Податковий блок» необхідних трудових ресурсів та основних транспортних засобів, що унеможливлює надання вказаним підприємством послуг з перевезень, суд вважає безпідставними, оскільки наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагента позивача по ланцюгах постачання інформація носить виключно інформативний характер, не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів, а тому не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20.03.2018 у справі №804/939/17.

Суд також не приймає до уваги пояснення ОСОБА_1 , який не підтвердив факт перевезення ПП «Фітеко Груп» товарів ТОВ «ТД «АСПО», оскільки такі не відповідають критеріям належності та допустимості у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України. Водночас, судом встановлено, що згідно з довіреністю від 08.08.2018 ТОВ "Торговий дім "Аспо" уповноважувало громадянина ОСОБА_2 здійснити дії повязані із прийманням за ТТН товарно-матеріальні цінності (а саме крихти сухаря) у ТДВ "Оріхівський хлібокомбінат". Відповідачем не спростовано інформацію щодо здійснення дій за договором перевезення від 03.08.2018 між ТД "Аспо" та ТОВ "Фітеко Груп" саме водієм ОСОБА_2 .

Окремо слід звернути увагу на те, що до висновку про нереальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами-постачальниками службові особи контролюючого органу дійшли за результатами дослідження ТТН. При цьому, контролюючий орган вказує на неможливість підтвердження перевезення товарів у зв`язку із невідповідністю інформації, викладеної в них щодо кількості та марки автомобілів, кількості та вартості перевезеного товару, з інформацією, зазначеною у податковій накладній, виписаній ПП «Фітеко Груп» на адресу ТОВ «Торговий Дім «АСПО».

Суд зауважує, що факт передання товарів та, відповідно, набуття права власності на них, підтверджуються наявними в матеріалах справи видатковими накладними, форма і зміст яких жодним чином не заперечується відповідачем.

Верховний Суд у постанові від 24.01.2019 по справі №806/8289/13-а зауважив, що товаросупроводжувальні документи не можуть слугувати підставою для висновку щодо нереальності чи безтоварності укладеної угоди позивача з його контрагентом, оскільки такі документи не можуть однозначно ствердити про наявність таких фактів, з урахуванням тієї обставини, що правовідносини між господарюючими суб`єктами не пов`язані в сфері транспортування, так як основна їх мета це купівля-продаж товару.

Отже, оскільки правовідносини між позивачем та його контрагентами-постачальниками не пов`язані в сфері транспортування, то і ТТН, а тим паче і пояснення водія (реальність яких жодним чином не підтверджена) не можуть мати вирішального значення для висновку про реальність або нереальність спірних фінансово-господарських операцій.

Також суд зазначає про необґрунтованість та хибність доводів відповідача про відсутність на товаро-транспортних накладних документального підтвердження якості (відповідності) придбаних ТМЦ, що на думку контролюючого органу свідчить про відсутність факту придбання товару. Документи, які підтверджують якість товарів, за своїм змістом не можуть доводити або спростовувати факт поставки товарів ТОВ «Торговий Дім «АСПО», оскільки містять виключно інформацію стосовно відповідності товарів стандартам та технічним умовам.

Щодо наявності кримінальних проваджень, порушених відносно контрагентів позивача, та вплив цих обставин на юридичне значення первинних документів, що слугували підставою для отримання спірних податкових вигод, суд зазначає наступне.

Суд зауважує, що стверджуючи в акті перевірки про фіктивність ТОВ «Торговий Дім «АСПО» внаслідок вжиття органами досудового розслідування до вказаної юридичної особи заходів кримінально-процесуального характеру, контролюючий орган будь-яких доказів, здобутих у рамках таких кримінальних проваджень, не досліджував.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У розумінні статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, будь-який доказ підлягає обов`язковій оцінці судом у сукупності, разом з іншими доказами, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили (стаття 90 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України вина посадових осіб ТОВ «Торговий Дім «АСПО» у фіктивному підприємництві, фальсифікації бухгалтерських чи інших документів, ухиленні від сплати податків має підтверджуватись відповідними доказами.

Сама по собі наявність кримінального провадження щодо контрагента платника податків, безвідносно до зібраних у рамках такого кримінального провадження доказів, що підтверджують вину особи, не може бути підставою для автоматичного спростування реальності усіх фінансово-господарських операцій з платником податків, у відношенні до якого здійснюються заходи кримінально-процесуального характеру.

Відтак, покликання відповідача в акті перевірки на інформацію досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001759 від 19.07.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.209, ч.3 ст. 212 та ч.2 ст. 364 КК України щодо службових осіб, у тому числі, ТОВ «Торговий Дім «Аспо», не є доказом, а лише відомостями про джерело тих обставин, які можуть стати доказами у податковому спорі після їх закріплення належним процесуальним шляхом.

Суд наголошує на тому, що податковим органом не було враховано, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення вимог законодавства його контрагентом.

Порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку тягнуть відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи та не можуть були підставою для висновків про порушення платником податку законодавства під час визначення у бухгалтерському обліку суми доходів, отриманої від операції з таким контрагентом.

Таким чином, будь-які порушення, встановлені податковим органом в діяльності контрагентів платника податків, не можуть бути самостійною підставою для визнання недійсними господарських відносин з поставки позивачем товару контрагенту, яку з боку позивача в повному обсязі підтверджено наданими первинними документами.

Отже, ураховуючи те, що матеріали справи спростовують висновки податкового органу щодо завищення позивачем від`ємного значення об`єкту оподаткування податком на прибуток за ІІІ квартал 2018 року в сумі 981 084,00 грн., суд вважає, що спірне податкове повідомлення-рішення прийнято необґрунтовано та безпідставно.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника податків та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв`язку з цим вважається, що дії платника, які мають результатами отримання податкової вигоди, є економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності, - достовірними.

Подання платником податковому органові усіх належним чином оформлених документів, передбачених законодавством з питань оподаткування, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковим органом не доведено, що відомості, які містяться у цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Обов`язок довести обставини, що слугували підставою для збільшення контролюючим органом грошових зобов`язань платника податків у зв`язку з відображенням у бухгалтерському обліку нереальних господарських операцій, покладено на такий орган, як це передбачено частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України. У зв`язку з цим, при вирішенні в адміністративному суді спору податковим органом мають бути представлені суду докази необґрунтованого виникнення у платника податкової вигоди. Ці докази, як і докази, подані платником, підлягають дослідженню у судовому засіданні у їх сукупності та взаємозв`язку згідно з вимогами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України.

Надаючи оцінку тим доводам відповідача, що слугували підставою для висновку про нереальність спірних фінансово-господарських операцій, суд також керується принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України». Так, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених.

Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Тобто, у податкових спорах недобросовісність платника податків має бути встановлена безумовними та недвозначними доказами.

Суд враховує також і те, що відповідно до частини 2 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Під час розгляду справи відповідач не спростував обставини реального виконання спірних операцій, засвідчених поданими платником первинними документами, не скористався правами, наданими йому податковим законодавством, для безпосереднього з`ясування обставин, які б підтвердили або спростували висновки про неможливість виконання контрагентами позивача господарських операцій.

Відтак суд вважає, що висновки податкового органу про фіктивність господарських операцій між позивачем та його контрагентом є формальними та необ`єктивними, оскільки ґрунтуються не на первинних документах та результатах співставлення даних бухгалтерського і податкового обліку, як то передбачено пунктом 73.5 статті 75 Податкового кодексу України, а на обставинах, які не мають безпосереднього значення для формування податкових зобов`язань та податкового кредиту.

З урахуванням викладеного, спираючись на наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що укладений між позивачем та ТОВ «Торговий Дім «АСПО» правочин відповідає вимогам чинного законодавства України, має своїм наслідком зміну у майновому стані учасників правочину, є економічно виправданим, факт виконання господарських зобов`язань сторін підтверджується первинними документами бухгалтерської та податкової звітності, які є належними та достатніми доказами того, що господарські операції фактично відбулися, а операції між позивачем та його контрагентом враховані відповідно до їх дійсного економічного змісту, обумовлені розумними економічними причинами (цілями ділового характеру) та відповідають меті здійснення господарської діяльності.

Отже, викладений в акті перевірки висновок контролюючого органу про порушення позивачем вимог пункту 44.1 статті 44, підпункту134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 135.1 статті 135 Податкового кодексу України, абзацу 8 статті 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пунктів 5, 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», є необґрунтованим.

За таких обставин, податкове повідомлення-рішення від 12.07.2019 № є протиправним та підлягає скасуванню.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду належних і достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак не довів правомірності свого рішення.

Водночас позивач під час судового розгляду довів суду належними та достатніми доказами факт придбання товарів, робіт і послуг та реальність понесених витрат.

З огляду на зазначене, беручи до уваги докази, наявні у матеріалах справи у їх сукупності, зважаючи на те, що суду не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про наявність законодавчо визначених обставин, що позбавляли б позивача права на формування податкового кредиту, не доведено його недобросовісності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення з адміністративним позовом до суду було сплачено судовий збір в розмірі 14716,27 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3147 від 22.07.2019 (а.с.2).

Сплачений позивачем судовий збір підлягає відшкодуванню йому у повному обсязі за рахунок відповідача.

Також позивач просить присудити на його користь судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 27 968,32 грн., з приводу чого суд зазначає наступне.

Частиною третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з вимогами частини першої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з пункту 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з вимогами пункту 2 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із з частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим суд звертає увагу, що статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України не виключає права суду перевіряти дотримання позивачем вимог частини 5 статті 134 щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд в додатковій постанові від 12.09.2018 (справа №810/4749/15) зазначив, що з аналізу положень ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Також Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 (справа №826/856/18) зазначив про те, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Крім того, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії», заява №34884/97, п.30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Таким чином, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Статтею 19 Закону № 5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до статті 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТДВ «Оріхівський хлібокомбінат» (Клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Калниш, Носова і Партнери» в особі Калниш В.Г. (Адвокат) було укладено договір про надання юридичної допомоги від 11.09.2017 № 4-АП, за яким адвокат зобов`язався надавати за дорученням клієнта юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором.

Відповідно до п.4.7 договору за результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується представниками кожної сторони. В акті вказуються обсяг наданої юридичної допомоги та її вартість (том 1 а.с.125-129).

З додаткової угоди до договору від 11.07.2017 № 4-АП убачається, що сторони при виконанні завдання погодили ставку представника - 500,00 грн. за 1 робочу годину, гонорар представника за участь в 1-му судовому засіданні - 1500,00 грн. (том 2 а.с.44).

Позивачем на підтвердження заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 27 968,32 грн. додано акт про прийняття-передання послуг від 15.01.2020 (том 2 а.с.45) на суму 27 968,32 грн. з предметом послуги: 1) збирання, аналізування та систематизація документів щодо контрагента Клієнта - 5000,00 грн.; 2) підготовка позовної заяви з розрахунком судових витрат, копій документів щодо контрагента, нумерування, зшивання - 5000,00 грн.; 3) участь у судовому засіданні 04.11.2019 - 1500,00 грн.; 4) підготовка відповіді на відзив - 500,00 грн., вартість відрядження (добових) - за три доби 1500,00 грн., вартість квитків - 1002,09 грн.; 5) участь у судовому засіданні 18.11.2019 - 1500,00 грн., вартість відрядження (добових) - за три доби 1500,00 грн., вартість квитків - 1218,45 грн.; 6) підготовка клопотання від 26.11.2019 - 500,00 грн.; 7) участь у судовому засіданні 02.12.2019 - 1500,00 грн., вартість відрядження (добових) - за три доби 1500,00 грн., вартість квитків - 1262,02 грн.; 8) підготовка клопотання від 15.01.2020 - 500,00 грн.; 9) участь у судовому засіданні 22.01.2020 - 1500,00 грн., вартість відрядження (добових) - за три доби 1500,00 грн., вартість квитків - 985,76 грн.; копії платіжних доручень від 14.11.2019 № 4915, від 29.11.2019 № 5168; від 02.12.2019 № 5188 (том 2 а.с. 46-48), копії посадочних документів та звітів про використання коштів (том 2 а.с.50-62).

Відповідно до вказаних платіжних доручень позивач здійснив оплату у розмірі 25 000,00 грн. за отриману юридичну допомогу.

Дослідивши вищевказані документи, суд дійшов висновку про те, що розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката в даному випадку є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (послугами).

Однак, заявлені позивачем до відшкодування суми витрат на відрядження адвокатів для участі у судових засіданнях, у тому числі вартість квитків, не можуть бути віднесені саме до правничої допомоги.

Так, відповідно до статті 19 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI, видами адвокатської діяльності є:

1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;

4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;

5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;

6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;

7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;

8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань;

9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 КАС України, витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що виїзд адвокатів до Окружного адміністративного суду міста Києва з іншого населеного пункту для участі у судових засіданнях не може бути віднесено до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені статтею 19 Закону № 5076-VI.

Таким чином, заявлені позивачем витрати відрядження (а саме у розмірі 10 468,32 грн.) не можуть бути відшкодовані у якості витрат на професійну правничу допомогу

Даний висновок суду не суперечить правовій позиції Верховного Суду з питання наявності підстав для відшкодування витрати адвоката на поїздки до суду як професійної правової допомоги, що наведена у постанові від 04.11.2019 у справі № 9901/264/19.

У зв`язку з викладеним суд вважає, що позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 500,00 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Товариства з додатковою відповідальністю "Оріхівський хлібокомбінат" задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 12.07.2019 № .

3. Стягнути на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Оріхівський хлібокомбінат" (04070, м. Київ, вул. Ігорівська, 11, літера Б, ідентифікаційний код 00378164) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 14716,27 грн. (чотирнадцять тисяч сімсот шістнадцять гривень двадцять сім копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 17 500,00 грн. (сімнадцять тисяч п`ятсот гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5а, ідентифікаційний код 43141377).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено - 20.02.2020.

Суддя Т.П. Балась