Справа № 640/11313/19
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2020-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 січня 2020 року 12:04 № 640/11313/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., за участю секретаря судових засідань Семеняки А.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Асоціації виробників та постачальників газового обладнання (01054, м. Київ,

вул. Дмитрівська, 46)

до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального

господарства України (01601, м. Київ, вул. Велика Житомирська, 9)

про визнання протиправним та нечинним наказу №305 від 15 листопада 2018

року, -

за участю:

представників позивача- Іванюка В.І., Зозулі В.М.,

представника відповідача - Мальцева С.С.,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась Асоціація виробників та постачальників газового обладнання (далі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (далі по тексту - відповідач), у якому просить: визнати протиправним та нечинним наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 15 листопада 2018 року №305 «Про затвердження ДБН В.2.5-20:2018 «Газопостачання».

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що затвердження ДБН 2018 належить до компетенції Міненерговугілля, а не Мінрегіону, а відтак відповідач не мав правових підстав для видачі спірного наказу. На думку позивача, оскаржуваний наказ підписаний неуповноваженою на це особою, що є порушенням вимог статті 19 Конституції України, статей 8, 15 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади». Також, представник позивача стверджував, що відповідач не залучав базову організацію, яка не є розробником ДБН 2018 для перевірки проекту ДБН на відповідність вимогам технічного завдання, законодавства та інших будівельних норм, що є порушенням пунктів 13-15 Порядку розроблення, погодження, затвердження, внесення змін до будівельних норм та визнання їх такими, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 червня 2010 року №543.

В ході судового розгляду даної справи представники позивача позовні вимоги підтримали повністю.

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача зазначив, що проект ДБН В.2.5-20:2018 «Газопостачання» погоджено з Міненерговугіллям, при цьому, зауважень щодо повноважень Мінрегіону затверджувати цей нормативний акт Міненерговугіллям не висловлено. Крім того, доводи позивача про те, що затвердження ДБН В.2.5-20:2018 «Газопостачання» належить до компетенції Міненерговугілля жодним чином не підтверджено та вони не узгоджуються з нормами чинного законодавства. На переконання відповідача, посилання позивача на Закон України «Про ринок природного газу» є безпідставним та необґрунтованим, адже даний закон визначає правові засади функціонування ринку природного газу України та не має жодного відношення до проектування систем газопостачання, що забезпечують споживачів природним газом в житлових будинках.

Додатково представник повідомив, що Віце-прем`єр міністром - Міністром регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України Зубком Г.Г. надано письмове доручення заступнику Міністра Парцхаладзе Л.Р. підписувати наказ про затвердження будівельних норм.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

15 листопада 2018 року Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України відповідно до законів України «Про будівельні норми», «Про регулювання містобудівної діяльності», постанов Кабінету Міністрів України від 23 червня 2010 року №483 «Про затвердження Положення про центральний фонд будівельних норм та Типового положення про фонд галузевих будівельних норм» від 30 червня 2010 року №543 «Про затвердження Порядку розроблення, погодження, затвердження, внесення змін до будівельних норм та визнання їх такими, що втратили чинність» та враховуючи рішення Науково-технічної ради Мінрегіону від 09 листопада 2018 року №32, видано наказ №305 «Про затвердження ДБН В.2.5-20:2018 «Газопостачання».

Незгода позивача із даним наказом зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Пунктом 18 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (частина 2 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України).

Так, перевірка законності цих актів полягає у з`ясуванні їх відповідності законам України.

Підставами для прийняття судом рішення щодо незаконності правових актів повністю чи в їх окремих частинах є: невідповідність правовим актам вищої юридичної сили; порушення встановленої законом процедури їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності; перевищення повноважень при їх прийнятті.

При цьому, обов`язковою умовою скасування такого рішення є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі, або можливість порушення такого права в межах правовідносин, які врегульовує такий нормативно-правовий акт.

Суд звертає увагу, що позивачем не наведено жодних доводів стосовно невідповідності оскаржуваного наказу нормам чинного законодавства, зокрема його невідповідності та/або суперечності правовим актам вищої юридичної сили, однак вказує про порушення порядку його прийняття та відсутності у відповідача повноважень на таке прийняття.

Відповідно до пункту 1.1 ДБН В.2.5-20:2018 «Газопостачання» ці Норми встановлюють вимоги проектування при новому будівництві, реконструкції, капітальному ремонті та технічному переоснащенні наявних систем газопостачання, що забезпечують споживачів природним газом із надлишковим тиском не більше 1,2 МПа, а також скрапленими вуглеводневими газами із надлишковим тиском не більше 1,6 МПа.

Закон України «Про будівельні норми» (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначає правові та організаційні засади розроблення, погодження, затвердження, реєстрації і застосування будівельних норм.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про будівельні норми» дія цього Закону поширюється на суб`єктів господарювання незалежно від власності, які провадять будівельну, містобудівну, архітектурну діяльність і забезпечують виготовлення продукції будівельного призначення, а також на органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України «Про будівельні норми» до суб`єктів нормування у будівництві належать: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері будівництва; міністерства, до повноважень яких належать питання з нормування у будівництві.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про будівельні норми» визначено, що розроблення, затвердження, внесення змін до державних будівельних норм та визнання їх такими, що втратили чинність, здійснюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері будівництва.

Відповідно до пункту 1 Положення про Мінрегіон, Мінрегіон є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координуємся Кабінетом Міністрів України.

Мінрегіон є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує, зокрема, державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Абзацом п`ятим пункту 3 Положення про Мінрегіон передбачено, що основними завданнями Мінрегіону є, зокрема, забезпечення формування та реалізація державної житлової політики і політики у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Підпунктом 2 пункту 4 Положення про Мінрегіон визначено, що Мінрегіон відповідно до покладених на нього завдань затверджує державні будівельні норми, зокрема з питань реставрації, консервації, ремонту і пристосування пам`яток архітектури і містобудування, планування їх території та визначення меж, режимів використання їх зон охорони, порядок консервації та розконсервації об`єктів будівництва; положення про Атестаційну архітектурно-будівельну комісію та її склад; типове положення про архітектурно-містобудівні ради, форму будівельного паспорта; склад, зміст і порядок розроблення історико-архітектурного опорного плану населеного пункту, занесеного до Списку історичних населених місць.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 червня 2010 року №543 затверджено Порядок розроблення, погодження, затвердження, внесення змін до будівельних норм та визнання їх такими, що втратили чинність (в редакції, що діяла на момент розроблення ДБН В.2.5-20:2018 «Газопостачання») (далі - Порядок №543).

Відповідно до пункту 1 Порядку №543 цей Порядок визначає механізм розроблення, погодження, затвердження, внесення змін до будівельних норм та визнання їх такими, що втратили чинність.

Згідно з пунктом 3 Порядок №543 будівельні норми розробляються Мінрегіоном та іншими міністерствами, до повноважень яких належать питання нормування у будівництві (далі - суб`єкти нормування), відповідно до технічного завдання, сформованого за результатами аналізу питань, що потребують унормування.

Пунктом 20 Порядку №543 визначено, що державні будівельні норми затверджуються Мінрегіоном.

Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2010 року затверджено Перелік центральних органів виконавчої влади, до повноважень належить питання нормування у будівництві (зі змінами), яким передбачено сфери діяльності, у якій Мінрегіоном виконуватимуться функції нормування в будівництві, належать серед іншого, проектування, будівництво об`єктів житлового, цивільного та громадського призначення, житлово-комунальне господарство.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2017 року затверджено Положення про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України (далі - Положення про Міненерговугілля).

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 Положення про Міненерговугілля Міненерговугілля є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в електроенергетичному, ядерно-промисловому, вугільно-промисловому, торфодобувному, нафтогазовому та нафтогазопереробному комплексах, а також забезпечує формування державної політики у сфері нагляду (контролю) у галузях електроенергетики та теплопостачання.

Згідно з пунктом 3 Положення про Міненерговугілля основними завданнями Міненерговугілля є: забезпечення формування та реалізація державної політики у паливно-енергетичному комплексі; забезпечення формування державної політики у сфері нагляду (контролю) у галузях електроенергетики та теплопостачання; здійснення державного управління у сфері використання ядерної енергії та радіаційної безпеки.

Пунктом 4 Положення про Міненерговугілля передбачено повноваження Міненерговугілля відповідно до покладених на нього завдань.

Відповідно до пункту 12 Положення про Міненерговугілля Міненерговугілля затверджує: технологічні проекти (схеми) промислової та дослідно-промислової розробки родовища (покладу), комплексні проекти його облаштування, виконані згідно із законодавством, інвестиційні проекти (програми) промислової та дослідно-промислової розробки родовища (покладу) нафти і газу; правила безпеки постачання природного газу.

З наявного в матеріалах справи листа від 18 жовтня 2018 року Міненерговугілля вбачається, що останнім погоджено проект ДБН В.2.5-20:201Х «Газопостачання» із зауваженнями, які не стосуються повноважень органу, який вказані норми затвердив.

В частині посилань позивача на вимоги Закону України «Про ринок природного газу», суд зазначає, що ДБН В.2.5-20:2018 «Газопостачання» встановлюють вимоги проектування при новому будівництві, реконструкції, капітальному ремонті та технічному переоснащенні наявних систем газопостачання, що забезпечують споживачів природним газом із надлишковим тиском не більше 1,2 МПа, а також скрапленими вуглеводневими газами із надлишковим тиском не більше 1,6 МПа.

Закон України «Про ринок природного газу» визначає правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про ринок природного газу» технічні норми та стандарти безпеки, що поширюються на газотранспортні та газорозподільні системи, газосховища, установку LNG, у тому числі правила техніки безпеки, мінімальні технічні вимоги до проектування та експлуатації, вимоги до проведення технічної перевірки, вимоги до професійної кваліфікації та досвіду фізичних та юридичних осіб, які виконують роботи з будівництва, інженерно-технічні роботи і технічне обслуговування газотранспортних га газорозподільних систем, газосховищ, установки LNG, затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики в нафтогазовому комплексі, та підлягають оприлюдненню у встановленому порядку.

Технічні норми та стандарти безпеки повинні бути об`єктивно необхідними, недискримінаційними та забезпечувати безаварійну та безперебійну роботу газотранспортних та газорозподільних систем, газосховищ, установки LNG.

Положення ДБН В.2.5-20:2018 «Газопостачання» встановлюють технічні норми проектування систем газопостачання, що забезпечують споживачів природним газом в житлових будинках, Закон України «Про ринок природного газу» встановлює обов`язок дотримання технічних норм та стандартів безпеки, що поширюються на газотранспортні та газорозподільні системи, газосховища, установку LNG.

Технічні норми та стандарти безпеки, що поширюються на газотранспортні та газорозподільні системи, газосховища, установку затверджуються Міненерговугілля; ДБН В.2.5-20:2018 «Газопостачання» застосовується при проектуванні нового будівництва, реконструкції, капітальному ремонті житлових будинків.

Відтак, вказані нормативно-правові акти мають різну сферу регулювання правовідносин.

Стосовно доводів позивача про підписання оскаржуваного наказу неуповноваженою особою, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» передбачено, що діяльність міністерств та інших центральних органів виконавчої влади ґрунтується на принципах верховенства права, забезпечення дотримання прав і свобод людини і громадянина, безперервності, законності, забезпечення єдності державної політики, відкритості та прозорості, відповідальності. Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерства діють за принципом єдиноначальності.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 6 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерство очолює міністр України, який є членом Кабінету Міністрів України. Частиною 2 статті 8 Закону України «Про центральні органи викоти влади» міністр як керівник міністерства, зокрема, очолює міністерство, здійснює керівництво його діяльністю; визначає пріоритети роботи міністерства та шляхи виконання покладених на нього завдань, затверджує плани роботи міністерства, звіти про їх виконання; в межах компетенції організовує та контролює виконання міністерством Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України; визначає обов`язки першого заступника міністра, заступників міністра, розподіл повноважень міністра між першим заступником міністра та заступниками міністра, які вони здійснюють у разі його відсутності; підписує накази міністерства; здійснює інші повноваження відповідно до Конституції України, цього та інших.

Так, на виконання наданих законодавством України дискреційних повноважень Віце-прем`єр міністром - Міністром регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України Зубко Г. Г. видано наказ від 28 березня 2018 року №73 «Про розподіл обов`язків та повноважень між Віце-прем`єр-міністром України - Міністром регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, першим заступником Міністра, заступниками Міністра та заступником Міністра з питань європейської інтеграції».

Пунктом 11 розділу ІІ даного наказу, копія якого наявна в матеріалах справи, передбачено, що заступник Міністра Парцхаладце Л.Р. затверджує (погоджує) будівельні норми.

Також, відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 11 квітня 2018 року №87 «Про затвердження, внесення змін до державних будівельних норм та визнання їх такими, що втратили чинність» уповноважено заступника Міністра Парцхаладзе Л.Р. підписувати накази Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України з питань затвердження, внесення змін до державних будівельних норм та визнання їх такими, що втратили чинність.

Суд враховує, що станом на момент прийняття оскаржуваного наказу та вирішення даної справи вказані накази Мінрегіону від 28 березня 2018 року №73 та від 11 квітня 2018 №87 чинні, доказів їх оскарження в судовому порядку матеріали справи не містять.

Відтак, суд приходить до висновку, що у заступника Міністра Парцхаладзе Л.Р. були наявні законні підстави на підписання оскаржуваного наказу, що спростовує доводи позивача у цій частині.

Стосовно тверджень позивача про порушення вимог Порядку розроблення, погодження, затвердження, внесення змін до будівельних норм та визнання їх такими, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 червня 2010 року №543 (далі - Порядок №543), суд виходить з наступного.

Пунктом 7 Порядку №543 передбачено, що проект будівельних норм разом з пояснювальною запискою до нього організація-розробник оприлюднює шляхом розміщення на офіційному веб-сайті. Повідомлення про наявність проекту державних будівельних норм та його оприлюднення організація-розробник надсилає Мінрегіону, а про наявність проекту галузевих будівельних норм - суб`єкту нормування і підприємствам, установам та організаціям, що провадять діяльність у сфері будівництва, містобудування та архітектури відповідно до технічного завдання, для вивчення і надання пропозицій. Суб`єкт нормування на офіційному веб-сайті оприлюднює проект будівельних норм і пояснювальну записку до нього та інформацію про розроблення будівельних норм із зазначенням організації-розробника та адреси, за якою приймаються пропозиції.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що між Мінрегіоном та Приватним акціонерним товариством «Проектний та науково-дослідний інститут по газопостачанню, теплопостачанню та комплексному благоустрою міст і селищ України» 08 грудня 2016 року укладено договір про створення (передачу) науково - дослідної та дослідно-конструкторської розробки «Розроблення проекту державних будівельних норм на заміну діючим ДБН В 2.5-20-2001 «Газопостачання».

При цьому, умовами даного договору передбачено, що розроблення ДБН В.2.5-20:2018 «Газопостачання» тривало в період з грудня 2016 року по червень 2018 року.

Водночас, оскаржуваний наказ №305 прийнято 15 листопада 2018 року, тобто станом на момент розгляду та вирішення даної справи у відповідача відсутні докази оприлюднення проекту будівельних норм. При цьому, нормами чинного законодавства на відповідача та/або організацію-розробника не покладено обов`язку зберігати інформацію про таке оприлюднення після затвердження будівельних норм.

Вимогами пунктів 13, 15 Порядку №543 визначено, що суб`єктом нормування забезпечується встановлення відповідності проекту будівельних норм вимогам законодавства, забезпечення їх взаємоузгодженості з іншими будівельними нормами та актуалізації.

У разі розроблення нових будівельних норм або будівельних норм на заміну чинних проект будівельних норм також підлягає перевірці базовою організацією з науково-технічної діяльності у будівництві за відповідним напрямом (далі - базова організація) на відповідність вимогам законодавства та інших будівельних норм.

Базова організація визначається суб`єктом нормування відповідно до переліку, затвердженого Мінрегіоном. Оригінали проекту будівельних норм і пояснювальної записки разом з копіями технічного завдання, протоколом погодження позицій із заінтересованими органами суб`єкт нормування надсилає базовій організації.

У разі виникнення розбіжностей між організацією-розробником та базовою організацією, які не можуть бути врегульовані під час проведення узгоджувальних консультацій, нарад та робочих зустрічей, відповідний суб`єкт нормування надсилає проект будівельних норм на повторну перевірку іншій базовій організації за відповідним напрямом.

З наявних матеріалів справи вбачається, що відповідно до пункту 1 наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 травня 2012 року №192 «Про надання статусу базової організації з науково-технічної діяльності у будівництві» Публічному акціонерному товариству «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву (КиївЗНДІЕП)» ПАТ «КиївЗНДІЕП» надано статус базової організації з науково-технічної діяльності у будівництві.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що листом від 03 липня 2018 року №8/16-394-18 Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України направило ДБН В.2.5-ХХ:20ХХ «Газопостачання» до ПАТ «КиївЗНДІЕП» з проханням здійснити перевірку відповідності проекту будівельних норм вимогам законодавства, забезпечення їх взаємоузгодженості з іншими будівельними нормами та актуалізації.

За результатами розгляду вказаного звернення ПАТ «КиївЗНДІЕП» листом від 01 серпня 2018 року №01-833 надало висновок перевірки проекту зазначених державних будівельних норм, яким пропонувало затвердити проект ДБН В.2.5-ХХ-20ХХ «Газопостачання».

За таких обставин, судом не вбачається порушень з боку відповідача вимог Порядку №543.

Додатково суд зазначає, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (частина 2 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України).

Пунктом 3.1 Статуту Асоціації передбачено, що метою діяльності Асоціації є координація господарської діяльності її членів без права втручання в їх виробничу й комерційну діяльність, прийняття управлінських рішень, спрямованих на захист і відстоювання економічних, соціальних та інших законних інтересів членів Асоціації, пов`язаних з їх діяльністю у сфері виробництва, імпорту та обігу газового обладнання, сировини, матеріалів і послуг для виробництва цієї продукції.

Водночас, вимогами пункту 1 ДБН В.2.5-20:2018 «Газопостачання» передбачено, що ці Норми встановлюють вимоги проектування при новому будівництві, реконструкції, капітальному ремонті та технічному переоснащенні наявних систем газопостачання, що забезпечують споживачів природним газом із надлишковим тиском не більше 1,2 МПа, а також скрапленими вуглеводневими газами (далі - СВГ) із надлишковим тиском не більше 1,6 МПа.

Тобто, ДБН В.2.5-20:2018 «Газопостачання» не встановлює ні правових норм, ні технічних норм, які б стосувалися виробництва, імпорту та обігу газового обладнання, сировини, матеріалів і послуг для виробництва цієї продукції, а відтак не порушують та не можуть порушувати в майбутньому прав та законних інтересів позивача, адже останній не є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

З урахуванням вищенаведеного в сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд вважає, що при прийнятті оскаржуваної постанови відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Вимогами частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень покладений на нього обов`язок доказування виконав, відтак підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх розподілу, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 47, 72 - 78, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Асоціації виробників та постачальників газового обладнання відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук