Справа № 820/3360/17
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2020-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

19 лютого 2020 року

Київ

справа №820/3360/17

провадження №К/9901/46915/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Бевзенка В. М., Данилевич Н. А.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року, прийняту у складі колегії суддів: Спірідонова М. О. (головуючий), Бадюкова Ю. В., Старосєльцева О. В., та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 6 березня 2018 року, прийняту у складі колегії суддів: Русанової В. Б. (головуючий), Присяжнюк О. В., Курило Л. В.

І. Суть спору

1. У серпні 2017 року ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Державної служби України з питань праці (надалі також відповідач), у якому, з урахуванням уточнень, просив:

1.1. визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань праці від 4 серпня 2017 року № 27-кт про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління Держпраці у Харківській області;

1.2. зобов`язати Державну службу України з питань праці поновити ОСОБА_1 на посаді державної служби - начальника Головного управління Державної служби України з питань праці у Харківській області;

1.3. стягнути з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 7 серпня 2017 року до моменту фактичного відновлення на посаді;

1.4. стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору.

2. В обґрунтування позову позивач зазначав, що його звільнення відбулося неправомірно, без дотримання процедури та належного погодження повноважними особами. Позивач посилався на порушення з боку відповідача приписів статей 83, 86 Закону України «Про державну службу» та його законних прав на просування по службі, передбачених статтями 7, 19, 38, 40 зазначеного Закону.

3. Також позивач зауважував на порушенні з боку відповідача процедури погодження його звільнення, а саме зауважив, що в порушення підпункту 10 пункту 11 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 (надалі - Положення № 96) погодження його звільнення відбулось не Міністром соціальної політики, а його заступником, та не головою Харківської обласної державної адміністрації, а його заступником.

4. Відповідач позов не визнав. У запереченні проти позову наголошував на його безпідставності з огляду на дотримання норм законодавства при виданні наказу про звільнення позивача за угодою сторін.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

5. ОСОБА_1 з 24 лютого 2017 року по 7 серпня 2017 року проходив службу на посаді начальника Головного управління Держпраці у Харківській області.

6. 11 липня 2017 року ОСОБА_1 подав відповідачу заяву про звільнення за угодою сторін з 7 серпня 2017 року.

7. Наказом Головного управління Держпраці у Харківській області від 14 липня 2017 року № 11-03/297 позивачу була надана щорічна основна відпустка терміном з 17 липня 2017 року по 6 серпня 2017 року включно.

8. 17 липня 2017 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив на адресу відповідача заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення від 11 липня 2017 року.

9. За наслідками розгляду зазначеної заяви відповідач листом від 4 серпня 2017 року повідомив заявника про не погодження зі сторони Державної служби України з питань праці з відкликанням заяви та відсутності у працівника права відкликання такої заяви.

10. Наказом Державної служби України з питань праці від 4 серпня 2017 року № 27-кт позивача звільнено з посади начальника Головного управління Держпраці у Харківській області з 7 серпня 2017 року за угодою сторін відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу».

11. Зазначений наказ оголошено наказом Головного управління Держпраці у Харківській області від 7 серпня 2017 року № 11-02/219 «Про звільнення начальника Головного управління Держпраці в Харківській області ОСОБА_1 » і доведено ОСОБА_1 , проте останній відмовився від його підпису, про що складено відповідний акт від 7 серпня 2017 року.

12. Цього ж дня позивач звернувся до Голови Державної служби України з питань праці із заявою про скасування наказу від 4 серпня 2017 року у зв`язку з відкликанням заяви про звільнення, за наслідками розгляду якої листом Держпраці від 15 серпня 2017 року № 4026/1/11-3в-17 повідомлено про те, що питання стосовно безпідставності наказу про його звільнення вже були розглянуті Держпраці та листом від 4 серпня 2017 року надано аргументовану відповідь.

13. Вважаючи наказ і звільнення законними, позивач звернувся до суду.

14. В аспекті предмету доказування суди також установили, що звільнення позивача з посади державної служби погоджено Міністерством соціальної політики України листом за підписом заступника Міністра від 28 липня 2017 року № 7894/1/11-ДП-17 та заступником голови Харківської обласної державної адміністрації від 25 липня 2017 року № 01-49/5786. Крім того, голова Харківської обласної державної адміністрації листом на ім`я голови Державної служби України з питань праці від 7 грудня 2017 року підтвердила погодження на звільнення позивача, викладене в листі від 25 липня 2017 року № 01-49/5786.

ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

15. Харківський окружний адміністративний суд постановою від 14 грудня 2017 року, яку залишено без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 6 березня 2018 року, в позові відмовив.

16. Ухвалюючи такі рішення, суди виходили з того, що анулювання домовленості між державним службовцем та суб`єктом призначення щодо звільнення за угодою сторін можливо лише при взаємній згоді службовця та суб`єкта призначення. Оскільки такої згоди між сторонами досягнуто не було, а відкликання заяви про звільнення за угодою сторін мало односторонній характер, відповідач правомірно видав наказ про звільнення позивача за угодою сторін.

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

17. Позивач подав касаційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права.

18. Як і під час судового розгляду в судах першої й апеляційної інстанцій, у касаційній скарзі позивач наполягає на незаконності спірного наказу з огляду на відсутність його волевиявлення на звільнення з угодою сторін, посилаючись на факт відкликання ним заяви про звільнення, а також наголошує на порушенні процедури погодження його звільнення.

19. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити рішення про задоволення його позовних вимог.

20. Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому, наполягаючи на безпідставності останньої, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

21. Аргументи Державної служби України з питань праці зводяться до правомірності спірного наказу. Відповідач стверджує, що ним дотримано процедуру погодження звільнення позивача, визначену Положенням № 96, та зазначає, що угода сторін є самостійною підставою для припинення державної служби за результатом досягнення двосторонньої домовленості сторін, тоді як Законом України «Про державну службу» не передбачено права державного службовця відкликати свою заяву про звільнення за угодою сторін після досягнутої домовленості.

V. Оцінка Верховного Суду

22. Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

23. 8 лютого 2020 року набрали чинності зміни до КАС України, внесені Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

24. За правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

25. За наведених підстав касаційний розгляд здійснюється за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом, а саме за правилами КАС України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX.

26. За правилом частин першої-третьої статті 341 КАС України в зазначеній редакції суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

27. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

28. Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (надалі - Закон України «Про державну службу») регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

29. Пункт 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» серед підстав для припинення державної служби виокремлює припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

30. Статтею 86 «Припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін» Закону України «Про державну службу» обумовлено таке:

1. Державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

2. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

3. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

31. Верховний Суд зазначає, що при домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за угодою сторін державний службовець звільняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного службовця і суб`єкта призначення.

32. Право на відкликання заяви про звільнення є безумовним правом державного службовця, але лише у разі, якщо звільнення відбувається з його ініціативи. Якщо ж суб`єкт призначення та працівник домовились про певну дату звільнення, державний службовець не має права відкликати свою заяву в односторонньому порядку.

33. Аналогічні правові позиції відображені в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 820/243/16, від 25 березня 2019 року у справі № 806/475/17.

34. У цій справі позивач і суб`єкт призначення дійшли домовленості щодо істотних умов припинення державної служби (підстави та дати), які не можуть бути розірвані в односторонньому порядку.

35. Отже, доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

36. Що стосується наведених у касаційній скарзі аргументів позивача стосовно порушення процедури погодження його звільнення, суд касаційної інстанції зауважує на такому.

37. Відповідно до пункту 16 частини четвертої статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» керівник центрального органу виконавчої влади призначає на посади за погодженням із відповідним міністром та головами відповідних місцевих державних адміністрацій, звільняє з посад керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади.

38. Згідно з частиною п`ятою статті 21 цього ж Закону керівники та заступники керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади відповідно до законодавства про державну службу.

39. Відповідно до підпункту 10 пункту 11 Положення № 96 Голова Держпраці призначає на посаду за погодженням з Міністром соціальної політики та головами відповідних місцевих держадміністрацій та звільняє з посади керівників територіальних органів Держпраці.

40. Як уже зазначено, суди встановили, що звільнення ОСОБА_1 з посади державної служби погоджено Міністерством соціальної політики України листом за підписом заступника Міністра від 28 липня 2017 року № 7894/1/11-ДП-17 та заступником голови Харківської обласної державної адміністрації від 25 липня 2017 року № 01-49/5786. Голова Харківської обласної державної адміністрації листом на ім`я голови Державної служби України з питань праці від 7 грудня 2017 року підтвердила погодження на звільнення позивача, викладене в листі від 25 липня 2017 року № 01-49/5786.

41. Натомість позивач вважає, що оскільки його звільнення погоджено заступниками Міністра соціальної політики України та голови Харківської обласної державної адміністрації, а не цими посадовими особами безпосередньо, в даному випадку має місце порушення підпункту 10 пункту 11 Положення № 96, а виданий у зв`язку з таким погодженням наказ є незаконним.

42. Однак, під час ухвалення оскаржуваних судових рішень суди жодним чином не проаналізували зазначені аргументи позивача, позаяк він неодноразово наголошував на перевищенні відповідними посадовими особами своїх повноважень під час погодження його звільнення, та не з`ясували, чи можуть відповідні обставини мати вплив на спірні правовідносини, з урахуванням вищенаведеного правового регулювання.

VІ. Висновки по суті вимог касаційної скарги

43. Викладене в сукупності дає підстави для висновку про порушення норм процесуального права та недотримання судами принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, а так само під час оцінки аргументів учасників справи, що унеможливило належне встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

44. Своєю чергою, суд касаційної інстанції у силу приписів статті 341 КАС України обмежений у праві додаткової перевірки зібраних у справі доказів.

45. Отже, покладені в основу обґрунтування касаційної скарги аргументи позивача щодо порушення з боку судів норм процесуального права частково знайшли своє підтвердження.

46. Таким чином, зважаючи на приписи статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню із направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

47. Судам під час нового розгляду необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків і мотивів та надати оцінку заявленим позовним вимогам крізь призму частини другої статті 2 КАС України. Крім того, судам слід взяти до уваги вимоги до оформлення письмових доказів, визначені статтею 94 вказаного Кодексу.

VІI. Судові витрати

48. Оскільки справа повертається на новий судовий розгляд, питання про розподіл судових витрат у порядку статті 139 КАС України не вирішується.

Керуючись статтями 3, 260, 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 6 березня 2018 року у справі № 820/3360/17 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Головуючий М. І. Смокович

Судді В. М. Бевзенко

Н. А. Данилевич