Справа № 160/1936/20
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

24 лютого 2020 р. Справа № 160/1936/20

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Турова О.М., розглянувши матеріали позовної заяви Комунального підприємства «Підсобне сільське господарство» Дніпропетровської обласної ради» до Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальний заклад «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про визнання протиправним та скасування рішення в частині, -

ВСТАНОВИВ:

18.02.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви Комунального підприємства «Підсобне сільське господарство» Дніпропетровської обласної ради» до Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальний заклад «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради, в якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати пункт 6 рішення Дніпропетровської міської ради V скликання №130/4 від 27 вересня 2006 року в частині визнання Акта від 04 грудня 1957 року на право користування землею для ведення товарного виробництва, площею 585,7 га, виданого Ігренській психлікарні виконавчим комітетом Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих, таким, що втратив чинність, як таке, що не відповідає вимогам закону та порушує охоронювані законом інтереси Комунального підприємства «Підсобне сільське господарство» Дніпропетровської обласної ради».

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160,161, 172 цього Кодексу; належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

При вирішенні питання про відкриття провадження у цій справі встановлено, що позовну заяву Комунального підприємства «Підсобне сільське господарство» Дніпропетровської обласної ради» не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, з огляду на таке.

У позовній заяві зазначається, що у жовтні 1953 року на земельні ділянці площею 527 га, що знаходиться в селі ім. К. Маркса Дніпропетровської області, створено Підсобне сільське господарство Ігренської психоневрологічної лікарні, яка на теперішній час є Комунальним закладом «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради. Підсобне сільське господарство на момент створення діяло на повному господарському розрахунку, мало самостійний баланс, володіло, користувалося і розпоряджалося належним йому майном та користувалося іншими правами юридичної особи та було підзвітним і підконтрольним Ігренській психоневрологічній лікарні. Актом на право користування землею від 04 грудня 1957 року, виданим Дніпропетровською районною радою депутатів трудящих, Ігренській психоневрологічній лікарні в постійне користування відведено 585,7 га землі згідно із планом та описом меж, вказаних у доповненні до цього Акта. Згідно зі Статутом від 29.05.1995р. та Актом приймання-передачі справ, матеріальних цінностей та розрахунків при зміні керівника в Підсобному сільському господарстві ЛВО «МКПНЦ» від 04.03.2004р., земельна ділянка площею 497 га фактично була передана в користування Підсобному господарству, тому позивач протягом всього цього періоду користувався нею та сплачував земельний податок за таке користування. Жодної добровільної відмови про припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 497 га Комунальне підприємство «Підсобне сільське господарство» Дніпропетровської обласної ради» та Комунальний заклад «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради не надавали. Таким чином, відповідачем при прийнятті п.6 спірного рішення №130/4 від 27 вересня 2006 року в частині визнання Акта від 04 грудня 1957 року на право користування землею для ведення товарного виробництва, площею 585,7 га, виданого Ігренській психлікарні виконавчим комітетом Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих, таким, що втратив чинність, порушено ст.142 Земельного кодексу України. Оскаржуваним рішенням відповідач фактично припинив право позивача на користування цією земельною ділянкою, в той час, як передбачені ст.141 Земельного кодексу України підстави припинення права користування земельною ділянкою були відсутні. За наведених обставин, позивач, посилаючись на ст.21 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

За встановленими обставинами позивачем оскаржується пункт 6 рішення Дніпропетровської міської ради V скликання №130/4 від 27 вересня 2006 року, яким визнано таким, що втратив чинність Акт від 04 грудня 1957 року на право користування землею для ведення товарного виробництва, площею 585,7 га, виданий Ігренській психлікарні виконавчим комітетом Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих.

Слід зазначити, що рішенням Дніпропетровської міської ради V скликання №130/4 від 27 вересня 2006 року, зокрема, також затверджено проект відведення земельної ділянки площею 34,9651 га (кадастровий номер :09:3140022), складений ТОВ «Бізнес-Експерт», і надано цю земельну ділянку у постійне користування Комунальному закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради по фактичному розміщенню будівель та споруд лікарні за адресою: вул. Бехтерева, 1, за рахунок земель раніше наданих у постійне користування Ігренській психлікарні (п.1 рішення), а також доручено Дніпропетровському міському управлінню земельних ресурсів на підставі цього рішення організувати виконання робіт з внесення необхідних змін у земельно-кадастрову документацію та з підготовки Державного акта на право постійного користування землею і видачі його землекористувачу (п.7 рішення).

Також суд зауважує, що з поданої позивачем разом із позовною заявою заяви про поновлення строку звернення до суду встановлено, що станом на теперішній час в провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебуває господарська справа №904/3656/19 за позовною заявою Комунального підприємства «Підсобне сільське господарство» Дніпропетровської обласної ради» до Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Дніпровська міська рада, про визнання Комунального підприємства «Підсобне сільське господарство» Дніпропетровської обласної ради» таким, що має усі права та обов`язки Підсобного сільського господарства Ігренської психоневрологічної лікарні, Підсобного сільського господарства лікувально-виробничого об`єднання міжобласного клінічного психоневрологічного центру () та про визнання права користування Комунального підприємства «Підсобне сільське господарство» Дніпропетровської обласної ради» земельною ділянкою загальною площею 497 га, що знаходиться в межах земель, переданих у постійне користування Ігренській психлікарні Дніпропетровської області на підставі Акта на право користування землею від 04.12.1957р. таким, яке відповідає меті і предмету діяльності Комунального підприємства «Підсобне сільське господарство» Дніпропетровської обласної ради» ().

Таким чином, земельна ділянка, якої стосується оспорюване у цій справі рішення відповідача, на даний час є предметом спору між позивачем у цій справі та третьою особою, якій пунктом 1 рішення Дніпропетровської міської ради V скликання №130/4 від 27 вересня 2006 року, надано частину цієї земельної ділянки у постійне користування за рахунок земель раніше наданих у постійне користування Ігренській психлікарні.

Отже, фактично спір за позовною заявою у справі №160/1936/20 виник у сфері земельних правовідносин і стосується права постійного користування спірною земельною ділянкою.

Відповідно до ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Підвідомчість господарських справ установлено статтею 20 Господарського процесуального кодексу.

Так, пунктами 6, 10, 15 частини першої статті 20 цього Кодексу передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Натомість до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення (нормативно-правові акти чи індивідуальні акти), дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п.1 ч.1 ст.19 КАС України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно з п.2 ч.1 ст.4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За змістом приписів п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Виходячи з наведеного, до адміністративної юрисдикції належить справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує її права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).

Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

За змістом частини першої статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою.

Згідно з частиною першою та пунктом "а" частини другої статті 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

З наведеного слідує, що рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації цього рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Натомість розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають з владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення порушується право особи на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Як слідує з матеріалів позовної заяви Комунального підприємства «Підсобне сільське господарство» Дніпропетровської обласної ради», спір у цій справі щодо визнання протиправним та скасування пункту 6 рішення Дніпропетровської міської ради V скликання №130/4 від 27 вересня 2006 року в частині визнання Акта від 04 грудня 1957 року на право користування землею для ведення товарного виробництва, площею 585,7 га, виданого Ігренській психлікарні виконавчим комітетом Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих, таким, що втратив чинність, стосується цивільного права позивача щодо постійного користування землею, на чому і наголошує позивач у своїй позовній заяві, тому такий спір є приватноправовим і за суб`єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2018р. у справі №902/517/17 (провадження №12-78гс18).

Ураховуючи наведене, позов, предметом якого є намагання сторони відновити право постійного користування земельною ділянкою шляхом визнання протиправним рішення, яким, на думку позивача, протиправно визнано таким, що втратив чинність, Акт від 04 грудня 1957 року на право постійного користування землею, свідчить, що позивач звернувся до суду саме з вимогами про захист своїх цивільних прав, а тому такий спір не є публічним, а має приватно-правовий характер, тому вирішення такого спору не належить до юрисдикції адміністративних судів.

У цьому випадку виник спір про право, а не спір між юридичною особою та суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, тому цей спір не є публічно-правовим і належить до господарської юрисдикції, оскільки саме суть правовідносин (зміст та характер спору) є вирішальною під час віднесення справи до цивільної, господарської чи адміністративної юрисдикції, а не суб`єктний склад та участь суб`єкта владних повноважень, який сам по собі не визначає спір як публічно-правовий і не відносить до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за його участю. До того ж, публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи особистого немайнового права та інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений загрозою порушення приватного права та інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Отже, цей спір є спором про цивільне право, тобто має приватноправовий характер, а саме є спором між позивачем та третьою особою щодо права власності на спірне домоволодіння.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>».

З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи характер спірних правовідносин, суд доходить висновку, що даний спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства і має бути розглянутий в порядку господарського судочинства, тому у відкритті провадження у цій справі слід відмовити.

Керуючись статтями 4, 19, 170, 248, 256 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою Комунального підприємства «Підсобне сільське господарство» Дніпропетровської обласної ради» до Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальний заклад «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про визнання протиправним та скасування рішення в частині.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження у справі надіслати позивачу разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

На виконання вимог частини 6 статті 170 КАС України роз`яснити позивачу, що розгляд такої справи віднесено до господарської юрисдикції, тому він може звернутися з даною позовною заявою до відповідного господарського суду в порядку господарського процесуального законодавства.

Також роз`яснити позивачу, що відповідно до частини 5 статті 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295-297 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя О.М. Турова