Справа № 640/6312/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року м. Київ № 640/6312/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Келеберди В.І., розглянув у порядку письмового позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Обставини справи.
11 квітня 2019 року громадянин Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - Суд) з позовом до Державної міграційної служби України (далі Відповідач-1) та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі Відповідач-2) та просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби в Київській області № 306/1 від 14.09.2018 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 22-19 від 22.02.2019 про відхилення скарги на рішення УДМС України в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані побоюванням Позивача стати жертвою переслідування через свої політичні переконання, систематичні порушенням прав людини на батьківщині, зазначає, про переслідування угрупуванням Аль-Шабаб та примусове вербування до його складу, у зв`язку з чим, був змушений покинути країну походження Федеративну Республіку Сомалі.

Позивач звертає увагу Суду в адміністративному позові на те, що члени угрупування Аль-Шабаб намагались силою рекрутувати його до своєї групи, зокрема прийшовши до його дому, силою забрали його й тримали 2 тижні в невідомому місці, звідки він зумів втекти та повернутись додому. Після цього, вони знову прийшли в дім Позивача, але він втік, однак, в будинку був його брат, якому погрожували, що заберуть його в солдати угрупування. За відмову брата Позивача бути солдатом угрупування, його було вбито. В результаті цього, Позивач прийшов до думки, що його теж вб`ють, як брата, через відмову приєднуватись до угрупування Аль-Шабаб (а.с. 5).

Позивач вважає, що Відповідач-1 та Відповідач-2 взагалі не поцікавились актуальною ситуацією у країні походження під час прийняття рішень № 306/1 від 14.09.2018 року та № 22-19 від 22.02.2019 року, незважаючи, що такі дані були наведені Позивачем у своїй заяві-анкеті.

На думку Позивача оскаржувані рішення Відповідачів є необґрунтованими та протиправними й такими, що підлягають скасуванню, оскільки створюють загрозу для його повернення на батьківщину де йому загрожує небезпека.

Ухвалою Суду від 18 квітня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі № 640/6312/19 (далі - справа), з одноособовим розглядом за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Вказаною ухвалою Суду витребувано у відповідача копію матеріалів справи, на підставі яких прийнято оскаржувані рішення та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи. Також, призначено судове засідання на 16 травня 2019 року, однак, у зв`язку зі зміною графіку проведення судових засідань розгляд справи відкладено на 04.06.2019 року.

14 травня 2019 року від Відповідача-1 надійшов відзив на адміністративний позов від 11.05.2019 року (а.с. 33-36) та надійшла копія матеріалів особової справи Позивача (а.с. 40-183).

Так, у відзиві на адміністративний позов від 11.05.2019 року представник Відповідача-1 проти позову заперечував з тих підстав, що ні в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.08.2018 року за № 182, ні під час проведеної співбесіди, оформленої протоколом співбесіди від 05 вересня 2018 року Позивач не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України та достатньої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказах того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідали б ознакам, зазначених у пунктах 1, 13 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, твердження Позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Відповідач-1 вважає, що Позивач являється економічним мігрантом та зловживає процедурою отримання статусу біженця.

З огляду на зазначене, представник Відповідача-1 вказує, що оскаржувані рішення прийняті в межах та на підставі наявних повноважень, з урахуванням норм чинного законодавства та дослідженням усіх обставин справи, тому в задоволенні позову просить відмовити повністю.

Відповідачем-2 вимоги ухвали суду не виконано, та відзив й докази на спростування доводів адміністративного позову до суду не надано.

Від представника Позивача на адресу суду 16 травня 2019 року через відділ діловодства та документообігу суду надійшла відповідь на відзив, в якій наполягалось, що адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі, позаяк, Відповідачем-2 не повно досліджено ситуацію у країні походження Позивача та наявність об`єктивних обставин, які викликають побоювання за життя та здоров`я Позивача.

Зважаючи на перебування головуючого судді по справі у відпустці, слухання справи, призначене на 06.06.2019 року, перенесено на 27.06.2019 року.

27.06.2019 на адресу Суду надійшло клопотання від представника Позивача про відкладення розгляду справи № 640/6312/12 через зайнятість в іншому судовому засіданні.

Згідно довідки від 27 червня 2019 року через неявку сторін у судове засідання та надходження від представника Позивача клопотання про відкладення розгляду справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, розгляд справи відкладено на 25.07.2019 року.

У судовому засіданні 25 липня 2019 року під час вступного слова представник Позивача підтримала позовні вимоги та просила Суд їх задовольнити, представник Відповідача-1 та Відповідача-2 позовні вимоги не визнала, просила Суд відмови у задоволенні позову повністю. Судом поставлено на обговорення питання щодо продовження розгляду справи в порядку письмового провадження, на що представники сторін по справі не заперечили, в результаті чого Судом ухвалено продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Обставини, встановлені судом.
З матеріалів справи вбачається, що 07 серпня 2018 року за порушення частини першою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення по відношенню до Позивача, Управлінням ДМС України у Київській області було складено протоколом про адміністративне правопорушення (а.с. 49).

Постановою, цього ж дня, про накладення адміністративного стягнення, на Позивача, було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 гривень (а.с. 51).

Згідно копії квитанції від 07.08.2018 року Позивачем було здійснено оплату накладеного на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу, розміром 1700 гривень (а.с. 52).

Позивач, перебуваючи в Україні, 23 серпня 2018 року звернувся до Управління Державної Міграційної служби України в Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач, у своїй заяві, причиною свого небажання повернутись на територію Федеративної Республіки Сомалі, зазначив наявність проблем з представниками угрупування «Аль-Шабаба». Через відмову воювати разом з ними його забрали, побили, утримували близько неділі, далі він утік від них, однак вони знайшли його брата, якого побили. Тепер брат Позивача хворий, а його самого шукають. Тобто побоювання у Позивача за власне життя зумовлене відмовою воювати разом з представником угрупування «Аль-Шабаба» (а.с. 42).

Згідно відомостей анкети Позивача, тобто особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.08.2018 № 182, Позивач - громадянин Сомалі, народився в м. Могадішо й там проживав, одружений й має дві дочки й сина, за національністю - сомалієць, за віросповіданням іслам, члени сімї батько, мати, два брата, народжені у 1988 році та 1993 році, сестра залишились на батьківщині, країну походження покинув легально (тобто безперешкодно), до України прямував через Ефіопію (термін перебування 14 днів), Російську Федерацію (термін перебування 1,5 місяців), в цих країнах не звертався за захистом, в кінці липня 2018 року таємно (нелегально) перетнув кордон України. Хоче працювати, у нього є діти і немає кому допомогти, щоб їх прокормити, Хоче, щоб Україна надала йому документи статус (а.с. 44-47).

Тобто будь-якої інформації про переслідування рідних Позивача чи іншу небезпеку для їх життя чи здоров`я на батьківщині в Могадішо матеріали особової справи Позивача не містять.

За результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, анкет, реєстраційного листка, зібраних даних та проведення співбесіди з Позивачем, висновком Управління Державної міграційної служби України у Київській області від 14.09.2018 року було відмовлено заявнику громадянину Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши про відсутність умов, визначених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Управління Державної міграційної служби України в Київській області повідомленням №145 від 19.09.2018 повідомлено Позивача про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу № 306/1 від 14.09.2018 року. Підставою зазначеної відмови було вказано очевидна необґрунтованість та недоведеність заяви Позивача (а.с. 75).

Позивач, вважаючи наказ Відповідача-2, який датований 14 вересня 2018 року № 306/1 безпідставним та протиправним, подав скаргу в Державну міграційну службу України на рішення управління, за результатами розгляду якої Позивачем отримано повідомлення від 04.03.2019 № 34 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підстава рішення Відповідача-1 за № 22-19 від 22.02.2019.

Позивач, не погоджуючись з вказаними рішеннями Відповідачів, вважаючи їх протиправними, звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом власних прав та інтересів.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно частиною першою та дев`ятою статті 12 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом. Особа, яка отримала повідомлення про відхилення скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використала права на його оскарження до суду протягом п`яти робочих днів, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

В даному випадку, оскаржуване рішення Державної міграційної служби України № 22-19 про відхилення скарги Позивача на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято 22 лютого 2019 року, доведено до відома Позивача шляхом направлення повідомлення від 04.03.2019 №34.

У адміністративному позові зазначається про отримання вказаного повідомлення 08 квітня 2019 року і звернення до суду 11 квітня 2019 року в передбачений термін п`ять робочих днів.

Представник Відповідачів вказану інформацію не спростував; в матеріалах міграційної справи на повідомленні від 04.03.2019 № 34 міститься надпис получили ознакомлен 08.04.2019 та підпис без вказівки, кому він належить (а.с. 129), а також лист Відповідача-2 датований 06.03.2019 про направлення на адресу Позивача оригіналу повідомлення № 34 від 04.03.2019 (а. с. 131), однак інформація про дату отримання Позивачем повідомлення відсутня.

З врахуванням викладеного у Суду відсутні підстави для висновку про недотримання Позивачем передбаченого законодавством терміну звернення до суду.

Згідно з положеннями постанови Кабінету Міністрів України Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби від 12.09.2018 № 732, утворено Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області як юридичну особу публічного права, реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві. Новоутворена юридична особа є правонаступником прав та обов`язків Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві.

Тож, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області є правонаступником прав та обов`язків Управління Державної Міграційної служби України в Київській області.

Згідно правової позиції ЄСПЛ, що неодноразово відображалася у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі ABUHMAID v. UKRAINE (заява №31183/13) від 12.01.17 р., необхідно наголосити, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. Osman v. Denmark, no. 38058/09, § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання (див. Aristimuno Mendizabal v. France, no 51431/99, §§ 65-66, 17 січня 2006), п. 121, http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-170285.

Згідно пунктів 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України №3671-VI:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

У поданій анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.08.2018 року, а також під час співбесіди 08.09.2018 року Позивач посилався на те, що він хоче працювати, оскільки на батьківщині немає роботи, шукає кращого життя, а також те, що він безпосередньо не отримував на свою адресу погроз та виїхав з країни легально (а.с. 45, 47, 67, 69,).

Тобто, Позивач добровільно залишив територію країни громадянського походження в пошуках кращого життя, стверджуючи про відсутність погроз щодо себе.

У відповідності до частини першої, сьомої статті 7 Закон № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно пункту сьомого статті 7 Закону № 3671-VI Позивач повідомив, що у нього відсутні документи, які б посвідчували його особу.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і письмові. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу в правдивості своїх фактичних тверджень. У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник повинен доказувати достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Зі змісту частини першої статті 8 Закону № 3671-VI вбачається, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону № 3671-VI).

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (частина шоста статті 8 Закону № 3671-VI).

За правилами частини сьомої статті 8 Закону № 3671-V у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону № 3671-V).

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року №8043/04) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими, правдоподібними, та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Тому, з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону № 3671-V, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) віросповідання (релігії); в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

З матеріалів справи вбачається, що у своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, а також у проведеній співбесіді, заявник (Позивач) вказав, що причиною звернення за захистом є загроза життю через відмову воювати на боці угрупування Аль-Шабаб.

У той же час жодних доказів щодо звернення до правоохоронних органів у зв`язку з погрозами Позивачем не надано.

При цьому у протоколі співбесіди від 05.09.2018 Позивач у відповіді на питання чи намагався вжити заходів для захисту своїх прав та свобод на території своєї країни, вказав, що нікуди не звертався, просто боявся, а батьки сказали їхати (а.с. 69).

Разом з тим, до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами причетний не був.

Згідно з відомостями вказаними Позивачем у реєстраційному листку від 23.08.2018 року, він не перебував в політичних організаціях, ні в будь-яких інших організаціях. Також Позивач стверджує, що не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані із расовою, релігійною, національною належність, політичними поглядами тощо. До нього в країні походження не застосовувались заходи адміністративного впливу, до кримінальної відповідальності не притягався, він не проходив строкову військову службу, із навчанням; не є військовозобов`язаним (а.с. 55).

Крім того у протоколі співбесіди від 05.09.2018 Позивач на питання чи брав він участь в будь-яких акціях та будь-яких інших заходах політичного характеру, відповів ні (а.с. 69).

Отже, твердження Позивача про його переслідування за політичною ознакою спростовуються вказаними ним же відомостями, як наслідок, не підтверджено належним чином і вказані побоювання є необґрунтованими.

На основі всебічного вивчення матеріалів особової справи Позивача, Суд приходить до висновку, що немає підстав вважати, що Позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, або політичних переконань.

Разом з тим, у Позивача, як вбачається з реєстраційного листка в країні походження залишилось дев`ять членів сім`ї (а.с. 53). Він не навів жодного факту переслідування членів родини на батьківщині.

У протоколі співбесіди Позивач на питання: що змусило звернутися до міграційної служби в Україні, відповів: тут добре жити, тут шукаю кращого життя (а.с. 69), а на питання, які саме обставини змусили його виїхати з Сомалі, відповів, що боявся Аль-Шабаб, вони побили його брата, тепер у нього постійно болить голова, він втік, щоб не знайшли, вони хотіли, щоб він воював за них (а.с. 69).

Відповідно до протоколу співбесіди Позивача від 05.09.2018 на питання: «яка країна була пунктом призначення», повідомив хотів потрапити до Європи, а на питання чи бажає Позивач поїхати до іншої Європейської країни, відповів якщо не знайде роботи, та не буде вчитись, то поїде з України (а.с. 68).

Однак слід зазначити на розбіжність вказаних Позивачем причини залишення країни походження, в адміністративному позові - це політичні переслідування, убивство брата представниками угрупування Аль-Шабаб, систематичні порушення прав людини по усій країні.

Хоча у заяві анкеті, анкеті, протоколі співбесіди, реєстраційному листку Позивачем вказується на побиття його брата, а не убивство, залишення батьківщини добровільно у пошуках кращого життя, прямування до Європи.

З матеріалів справи вбачається, що Позивачем не обґрунтовано його побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами, а інформація, надана Позивачем до Відповідача-2 є суперечливою.

Так, Позивач плутається у фактах про затримання і перебування у полоні: у заяві-анкеті зазначив, що представники угрупування Аль-Шабаб за відмову воювати на їх боці проти урядових військ взяли заявника у полон, де близько 7 днів його допитували та били. Проте уже під час співбесіди на питання, як саме представники Аль-Шабаб погрожував, Позивач вказав: «Вони приходили додому та забрали мене до їхнього закладу на два дні, потім батько заплатив дві тисячі доларів, і мене відпустили» (а.с. 69).

Під час аналізу маршруту прибуття в Україну також простежується розбіжність. Заявник стверджує, що виїхав з батьківщини 23 травня 2018 року, вирушив до Ефіопії (затримався 7 днів), далі до Судану (затримався близько 2 місяців), літаком дістався до Москви (затримався близько місяця). В Україну прибув нелегально на автомобілі, нелегально перетнувши кордон. На час звернення повідомив, що знаходиться на території України 1,5 місяців. Тобто у маршруті заявника зазначені зайві 1,5-2 місяці.

За позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладеною в постанові від 13 листопада 2019 року справа № 815/2006/17 у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду наведеної в постанові від 21 жовтня 2019 року справа №826/13887/16 ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

У той же час незважаючи на наявність численних блок-постів та несприятливої безпекової ситуації у Сомалі заявник без жодних перешкод пересувався з однієї адміністративної одиниці до іншої.

Судом також встановлено, що з інформації по країні походження, яка була детально проаналізована у висновку органів міграційної служби, рідне місто позивача - м. Могадішо, яке контролюється урядовими та миротворчими військами, де представники антиурядових формувань не мали можливості активно діяти. Крім того, докази того, що антиурядові формування здійснюють примусове вербування в свої ряди на неконтрольованих нею територіях, відсутні. Кількість випадків примусового вербування в ряди Аль -Шабаб із застосуванням насильства незначно. Як вбачається зі звіту тактична стратегія «Аль-Шабааб» полягає у відході до сільської місцевості для підриву провладних настроїв у населення. «Аль-Шабааб» дуже рідко бере участь у прямих військових протистояннях. Тому маловірогідним є те, що представники угрупування використовували б певні ресурси для поодиноких викрадень людей, а тим паче не «ключових суб`єктів» у містах, контрольованих урядовими військами.

До того ж у наданих представником Позивача матеріалах йдеться, що більше половини тих осі, які прибули в Сомалі із Ємена, у тому числі сомалійці, які повернулись, висловили намір їхати в Могадішо (а.с. 99).

Разом з цим, з матеріалів особової справи судом встановлено, що Позивач не навів обґрунтованих мотивів неможливості переїзду у іншу частину Сомалі, більш безпекової.

Матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Отже, Позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності підстав для прийняття Відповідачем-2 відповідного рішення.

З огляду на викладене, Суд погоджується з висновком Відповідача-2 про те, що позивач не надав достовірних чи правдивих фактів його особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не навів фактів, які б свідчили про переслідування або про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач подав 23 серпня 2018 року заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вже після 07.08.2018, як на нього було накладено адміністративне стягнення за порушення правил перебування в Україні.

З пояснень Позивача вказаних в анкеті, вбачається, що до прибуття в Україну, він протягом півтора місяця перебував на території Російської Федерації (а.с. 45-46), тобто згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту Позивач знаходився в третій безпечній країні та міг звернутися за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження, у зв`язку з чим, у відповідності до пункту 6 частини 1 статті 6 Закону України № 3671-VI відсутні підстави для оформлення документів для вирішення питання про визнання Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з протоколу співбесіди Позивача від 05 вересня 2018 року, на запитання, чому не звертався в Російській Федерації за отриманням статусу біженця, повідомив що йому сказали, що не дадуть, щоб він їхав до України, на питання: чому приїхав в Україну, Позивач вказав, що пробував працювати в Російській Федерації, звертався до УВБК, йому не допомогли, сказали їхати до України, що тут буде усе добре.

Позивач також зазначив, що до Російської Федерації прибув літаком і заплатив за квиток та візу (а.с. 68).

Таким чином, в разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на батьківщині Позивач повинен був звернутись за захистом на території Російської Федерації, приймаючи до уваги той факт, що він потрапив до вказаної країни легально.

Отже, позивач мав нагоду звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом, що ставить під сумнів його можливе переслідування чи погрози на його адресу в країні постійного проживання.

Окрім цього, слід зазначити, що Російська Федерація ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання, дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року. Має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок.

Під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту міграційною службою, Позивач у протоколі співбесіди стверджував, що він направлявся до країн Європи (а.с. 68-69), до України потрапив нелегально. Тобто, позивач використовував Україну як транзитну країну.

Посилання Позивача на безпекову ситуацію в країні та на адресу веб-сайтів, на яких розміщено відповідні відомості, носять загально інформаційний характер та не підтверджують побоювання Позивача повертатися у країну своєї громадянської належності, а отже не можуть бути прийняті до уваги.

Зокрема, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладеною в постанові від 13 листопада 2019 року у справа № 807/373/16 вказав, що посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати самостійною підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни походження особі буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

Водночас, доводи Позивача про реальний обґрунтований ризик зазнати в країні походження жорстокого та принижуючого поводження, не знайшли свого підтвердження у зібраних та досліджених Судом доказах.

Враховуючи вищенаведене, Судом не встановлено фактів щодо можливості застосування до Позивача смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину.

За наведених обставин Суд погоджується з доводами Відповідача-2 про відсутність у Позивача об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань щодо існування загрози його життю, безпеці чи свободі на батьківщині, а звернення до органів міграційної служби мало на меті лише легалізацію перебування громадянина Федеративної Республіки Сомалі на території України.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Відповідача-2 № 306/1 від 14.09.2018, яким відмовлено Позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України № 3671-VI.

При цьому, зважаючи на встановлені в ході розгляду справи обставини відсутності неправомірності дій Відповідача-2, як наслідок, підстави для задоволення позовної вимог в частині скасування рішення Державної міграційної служби України № 22-19 від 22.02.2019 про відхилення скарги на рішення УДМС України в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту також відсутні.

Щодо позовної вимоги в частині скасування рішення Державної міграційної служби України № 22-19 від 22.02.2019, яким відхилена скарга на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, то суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

При цьому, слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29) .

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, що є підставами для відмови у їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Разом з тим, зважаючи на те, що суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, та оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, підстави для відшкодування судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 6, 72, 73, 76, 77, 139, 143, 243, 246 КАС України Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, місто Київ, вул. Березняківська, 4-А, ) про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Підстави для відшкодування судових витрат відсутні.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Підпунктом 15.4 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда