Справа № 140/3179/19
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року ЛуцькСправа № 140/3179/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Лозовського О.А.,

при секретарі судового засідання Сметани Т.В.

за участю представника позивача Мартіросян М.В.,

представника відповідача Волинської митниці ДФС та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Державної митної служби України Клекоцюка Р.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Волинської митниці ДФС, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, Державна митна служба України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної фіскальної служби України, Волинської митниці ДФС, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, Державна митна служба України про визнання протиправним та скасування наказу в. о. голови Державної фіскальної служби України Власова О.С. від 16.07.2019 №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 »; визнання протиправним та скасування наказу Волинської митниці ДФС від 22.07.2019 №409-о; поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Волинської митниці ДФС; зобов`язання Волинську митницю ДФС виплатити суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що звільнення позивача з посади начальника Волинської митниці ДФС згідно наказу від 16.07.2019 №1223-о є протиправним, оскільки між позивачем та відповідачем не було досягнуто взаємної домовленості щодо дати звільнення позивача, а також не було волевиявлення позивача на припинення трудового договору в момент видачі наказу про його звільнення, так як в заяві від 15.07.2019 ОСОБА_1 не просив звільнити його саме з цієї дати і не вказав у заяві поважних причин звільнення, передбачених чинним законодавством, які давали б підстави для звільнення датою написання заяви. Вказує, що фактично, протягом двох тижнів мав право на відкликання поданої заяви на звільнення, оскільки звільнення на підставі статті 38 КЗпП повинно було відбутися не раніше закінчення двотижневого строку, наданого працівнику для письмового попередження власника або уповноваженого органу про своє звільнення за власним бажанням. Наголошую, що згідно з вимогами 38 КЗпП після закінчення вказаного строку працівник міг залишитися на роботі і не вимагати свого звільнення, а власник або уповноважений ним орган відповідно не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків наявності згоди між сторонами про дату звільнення. Крім того, звертає увагу, що в період з 20.05.2019 по 21.10.2019 включно перебував на лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності. Відтак, вважає, що його звільнення в період тимчасової непрацездатності суперечить приписам пункту 11 частини 1 статті 40 КЗпП, згідно якої не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Також вказує, що згідно наказу №409-о від 22.07.2019 позивачу мав бути оголошений наказ Державної фіскальної служби України від 16.07.2019 №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 », проте оскаржуваний наказ станом на день звернення до суду не було оголошено.

У зв`язку з наведеним, позивач вважає своє звільнення незаконним, а відтак просить поновити його на посаді та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 04.11.2019 відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі без повідомлення сторін.

13.11.2019 представником позивача подано додаткові пояснення, із змісту яких слідує, що заява про звільнення за власним бажанням була написана позивачем у стані сильного душевного хвилювання, за відсутності внутрішнього волевиявлення, тому просить позовні вимоги задовольнити (том 1, а. с. 116-120).

Ухвалою суду від 02.12.2019 розгляд справи ухвалено проводити в судовому засіданні з викликом сторін та призначено судове засідання на 11:00 год. 23.12.2019.

У зв`язку з неявкою позивача в судове засідання на 11:00 год. 23.12.2019, розгляд справи відкладено на 11:00 год. 03.01.2020.

Ухвалою суду від 03.01.2019 розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 11:00 22.01.2010. Продовжено строк підготовчого провадження у справі на тридцять днів.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 22.01.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11:00 год. 12.02.2020.

У відзиві на позовну заяву, поданому 27.11.2019 вх.№20731/19, представник відповідача Волинської митниці ДФС позовні вимоги заперечує та просить відмовити в задоволенні позову.

Свої заперечення обгрунтовує тим, що відповідно до частини 3 пункту 10 Типового положення про територіальні органи Міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 №563, територіальний орган іншого центрального органу виконавчої влади очолює керівник, що призначається на посаду та звільняється з посади керівником центрального органу виконавчої влади за погодженням з міністром, який спрямовує і координує діяльність центрального органу виконавчої влади, та Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головою відповідної місцевої держадміністрації, якщо інше не передбачено законом та положенням про центральний орган виконавчої влади. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 №311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» утворено територіальний орган ДФС - Волинську митницю ДФС. Згідно пункту 1 Положення про Волинську митницю ДФС, затвердженого наказом Державної фіскальної служби України від 21.08.2014 №59 «Про Затвердження положень про територіальні органи ДФС у Волинській області» Волинська митниця ДФС є територіальним органом ДФС, який підпорядковується ДФС. Відповідно до пункту 9 вказаного Положення №59 митницю очолює начальник, який призначається і звільняється з посади Головою ДФС у порядку, визначеному Законом.

Наказом ДФС №3951-о від 14.12.2016 ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Волинської митниці ДФС, як переможця конкурсу. Наказом ДФС України від 16.07.2019 №1223-о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Волинської митниці ДФС за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України. 22.07.2019 Волинською митницею ДФС здійснено оголошення ОСОБА_1 наказу Державної фіскальної служби України від 16.07.2019 №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 » про що свідчить його особистий підпис у списку розсилки до наказу від 22.07.2019 №409-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 16.07.2019 №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 ». Вказує, що у фактичний день звільнення 22.07.2019 Волинською Митницею ДФС у відповідності до ст.47 КЗпП України ОСОБА_1 видано належним чином заповнену трудову книжку, а також проведено повний розрахунок, про що свідчать реєстр перерахування розрахунку при звільненні на особові рахунки за липень 2019 року згідно платіжного доручення №1069 від 22.07.2019. Таким чином відповідач Волинська митниця ДФС вважає безпідставним твердження позивача щодо не оголошення йому наказу ДФС від 16.07.2019 №1223-0 про його звільнення. Також вказує, що подання ОСОБА_1 декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування у зв`язку із звільненням спростовує твердження позивача щодо не оголошення останньому наказу про звільнення.

Крім того, відповідач вважає безпідставним покликання ОСОБА_1 в позові на те, що в день видання оскаржуваного наказу позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листами непрацездатності, як на підставу для скасування спірного наказу, оскільки згідно норм чинного законодавства перебування працівника в стані тимчасової непрацездатності не є перешкодою для звільнення його з посади за власним бажанням.

Також зазначає, що відповідно до наказу Волинської митниці від 22.07.2019 №409-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від І6.07.2019 №1223-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » 22.07.2019 з позивачем проведено повний розрахунок та згідно поданих ним листків непрацездатності здійснено виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності.

З врахуванням викладеного, Волинська митниці ДФС вважає, що оскаржувані накази прийняті і відповідності до норм чинного законодавства. Просить в задоволенні позову відмовити повністю (том 1, а. с. 133-153).

У відповіді на відзив Волинської митниці ДФС від 28.11.2019 вх. №20881/19 представник позивача щодо тверджень відповідача Волинської митниці ДФС про те, що ОСОБА_1 було оголошено наказ ДФС України від 16.07.2019 №1223-0, зазначає, що вказаний наказ фактично не було оголошено, тому що ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності, які додані до позовної заяви. Щодо подачі позивачем декларації вказує, що положення Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язують, зокрема, державних службовців, дотримуватися вимог фінансового контролю. У зв`язку з цим, за певних умов державні службовці повинні задекларувати отримані ними та членами їх сім`ї доходи, наявне рухоме та нерухоме майно, цінні папери, нематеріальні активи та інше, подавши декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Подається декларація шляхом заповнення суб`єктом декларування визначеної форми на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, а в залежності від конкретних обставин, обирається: один з 4-х її типів: «кандидата на посаду», «щорічна», «перед звільненням», «після звільнення». Перед звільненням з посади державної служби (не пізніше дня звільнення), особа, яка припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави повинна подати декларацію за період, не охоплений раніше поданими деклараціями. Під час заповнення декларації обирається тип «перед звільненням», інформація відображається станом на останній день такого періоду (день, що передує дню її подання). Відповідно, якби ОСОБА_1 не було подано декларації, це було б порушенням чинного законодавства. Подання декларації ніяким чином не підтверджує законність звільнення ОСОБА_1 чи оголошення такого наказу. Крім того, зазначає, що відповідачем жодним чином не спростовано звільнення ОСОБА_1 до закінчення двотижневого строку попередження.

Двотижневий строк попередження працівником працедавця про звільнення за власним бажанням обчислюється з наступного за днем подання заяви дня. Якщо в заяві про звільнення не зазначено дня, з якого він просить його звільнити, таким днем вважається той, що настає через два тижні після подання заяви про звільнення.

Установлений законом строк попередження про звільнення з роботи за власним бажанням має юридичне значення для сторін трудового договору.

Представник позивача звертає увагу, що звільнення ОСОБА_1 до закінчення двотижневого строку є грубим порушенням та може тлумачитись як звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (а. с. 161-163).

У відзиві на позовну заяву від 29.11.2019 вх. №20286/19 представник відповідача Державної фіскальної служби України вважає позовні вимоги безпідставними.

Свої заперечення обгрунтовує тим, що відносини, які виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням регулює Закон України «Про державну службу». Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу» державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

За правилами частини першої статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Так, наказом ДФС №1223-о від 16.07.2019 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Волинської митниці ДФС за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України, на підставі поданої ним заяви від 15.07.2019.

Зазначає, що в позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що він не просив його звільняти саме з цієї дати, оскільки не вказав у ній поважних причин звільнення, передбачених вищевказаною нормою закону, які давали б підстави для його звільнення датою написання заяви. Крім того, зазначає, що фактично він протягом двох тижнів мав право відізвати подану ним заяву на звільнення.

Разом з тим, відповідач ДФС України вважає, що як частина перша статті 38 КЗпП України, так і частина перша статті 86 Закону України «Про державну службу» визначають строк, протягом якого працівник зобов`язаний попередити свого роботодавця про звільнення за власним бажанням у поданій заяві про звільнення. З огляду на те, що на момент подання заяви позивач уже перебував у стані тимчасової непрацездатності, а також відсутність в заяві дати з якої особа бажає звільнитись лише в черговий підтверджує волевиявлення особи на припинення трудових відносин в день подання такої заяви.

На спростування тверджень позивача про те, що ДФС не мала права звільняти його з посади начальника Волинської митниці ДФС до закінчення двотижневого строку попередження, чим порушила його право на можливість відкликання поданої ним 15.07.2019 заяви про звільнення за власним бажанням, відповідач вказує, що вказане право є безумовним, проте вимагає вчинення активних дій, зокрема - «не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору», в разі перебування в стані тимчасової непрацездатності - відкликання заяви про звільнення. Подальші дії особи після написання заяви про звільнення в сукупності свідчать про відсутність бажання продовжувати трудові відносини з Волинською митницею ДФС, а саме: відсутність заяви про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням та подання 22.07.2019, тобто в день оголошення наказу ДФС від 16.07.2019 №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 », декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, про що свідчить інформація, внесена до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Вважає, що підлягають спростуванню і твердження позивача, викладені в додаткових поясненнях до адміністративного позову від 13.11.2019, про наявність психологічного тиску з боку Президента ОСОБА_2 під час наради, яка відбулась у м. Ужгород 06.07.2019, щодо написання керівниками регіональних митниць заяв про звільнення. З огляду на зазначені події, а також заклики Президента України, позивач стверджує про виникнення в нього сильного душевного хвилювання, яке нібито стало причиною написання заяви про звільнення. Проте, спекулює вказаними подіями, зважаючи на те, що він особисто не був присутній на вказаній зустрічі, а отже не міг відчути атмосферу, яка б могла спричинити виникнення емоційного стану, який би став причиною написання цієї заяви. Крім того, з огляду на результати роботи митниць ДФС, Президентом запропоновано, проте не зобов`язано, в силу норм чинного законодавства, написати заяви про звільнення протягом двох днів. Про відсутність взаємозв`язку між подіями, які відбулись 06.07.2019 (зустріч з Президентом, яка спричинила бажання написати заяву) та безпосередньо датою написання заяви про звільнення, 15.07.2019, свідчить значний проміжок часу, що унеможливлює використання вказаного аргументу при формуванні його позиції як належного та допустимого. З огляду на що позиція позивача щодо обґрунтування протиправності виданих наказів про звільнення є суперечливою, оскільки в адміністративному позові він займає позицію згідно якої суб`єкт призначення порушив двотижневий термін звільнення за власним бажанням, при цьому, не вказує про відсутність у нього волевиявлення на написання заяви про звільнення, в іншому - стверджує про наявність тиску, як підстави написання заяви. Зазначене лише в черговий раз вказує на безпідставність та необґрунтованість доводів позивача.

Відповідач ДФС України також зазначає, що відповідно до наказу Волинської митниці ДФС від 22.07.2019 №409-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 16.07.2019 №1223-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » 22.07.2019 з позивачем проведено повний розрахунок та згідно поданих ним листків здійснено виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності.

На підставі наведеного, відповідач ДФС України вважає, що накази ДФС від 16.07.2019 №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та Волинської митниці ДФС від 22.07.2019 №409-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 16.07.2019 №1223-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » є такими, що прийняті у повній відповідності до норм чинного законодавства. Просить в задоволенні позову відмовити повністю (том 1, а. с. 170-185).

У відповіді на відзив від 03.12.2019 вх. №21230/19 представник позивача щодо тверджень відповідача ДФС України про те, що ОСОБА_1 було оголошено наказ ДФС України від 16.07.2019 №1223-0, зазначає, що вказаний наказ фактично не було оголошено, тому що ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності, які додані до позовної заяви. Щодо подачі позивачем декларації зазначає, що положення Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язують, зокрема, державних службовців, дотримуватися вимог фінансового контролю. У зв`язку з цим, за певних умов державні службовці повинні задекларувати отримані ними та членами їх сім`ї доходи, наявне рухоме та нерухоме майно, цінні папери, нематеріальні активи та інше, подавши декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Подається декларація шляхом заповнення суб`єктом декларування визначеної форми на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, а в залежності від конкретних обставин, обирається: один з 4-х її типів: «кандидата на посаду», «щорічна», «перед звільненням», «після звільнення». Перед звільненням з посади державної служби (не пізніше дня звільнення), особа, яка припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави повинна подати декларацію за період, не охоплений раніше поданими деклараціями. Під час заповнення декларації обирається тип «перед звільненням», інформація відображається станом на останній день такого періоду (день, що передує дню її подання). Відповідно, якби ОСОБА_1 не було подано декларації, це було б порушенням чинного законодавства. Подання декларації ніяким чином не підтверджує законність звільнення ОСОБА_1 чи оголошення такого наказу. Крім того, вказує, що відповідачем жодним чином не спростовано звільнення ОСОБА_1 до закінчення двотижневого строку (том 1, а. с. 199-202).

Ухвалою суду від 02.12.2019 відмовлено в задоволенні клопотань представника відповідача ДФС України та представника Волинської митниці ДФС про залишення без розгляду адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Волинської митниці ДФС, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, Державна митна служба України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 03.01.2020 відмовлено в задоволенні клопотань представника відповідача Волинської митниці ДФС та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державної митної служби України про залишення без розгляду адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Волинської митниці ДФС, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, Державна митна служба України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 22.01.2020 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача Волинської митниці ДФС про заміну відповідача Волинської митниці ДФС її правонаступником Волинською митницею Держмитслужби.

Ухвалою суду від 22.01.2020 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про залучення Державної митної служби України в якості співвідповідача в даній адміністративній справі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях, просила суд їх задовольнити повністю.

Представник відповідача Волинської митниці ДФС та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державної митної служби України проти задоволення позовних вимог позивача заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив суд відмовити в задоволені позовних вимог повністю.

Представник відповідача ДФС України в судові засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень. Відтак, розгляд справи проведено без участі представника відповідача ДФС України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом ДФС України №3951-о від 14.12.2016 ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Волинської митниці ДФС, як переможця конкурсу (том 1, а. с. 177).

Як слідує з матеріалів справи, 15.07.2019 позивачем було подано заяву про звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України (том 1, а. с. 96).

Наказом ДФС України від 16.07.2019 №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади начальника Волинської митниці ДФС за власним бажанням, згідно статті 38 КЗпП України (том 1, а. с. 94).

Згідно наказу Волинської митниці ДФС від 22.07.2019 №409-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 16.07.2019 №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 » 22.07.2019 Волинською митницею ДФС здійснено оголошення позивачу вказаного наказу, про що свідчить його особистий підпис у списку розсилки до наказу від 22.07.2019 №409-о (том 1, а. с. 95, 137).

З матеріалів справи також вбачається, що 22.07.2019 Волинською Митницею ДФС у відповідності до статті 47 КЗпП України ОСОБА_1 видано належним чином заповнену трудову книжку, а також проведено повний розрахунок, про що свідчать реєстр перерахування розрахунку при звільненні на особові рахунки за липень 2019 року згідно платіжного доручення №1069 від 22.07.2019 (том 1, а. с. 138, 143-148 ).

Разом з тим, судом встановлено, що в період з 20.05.2019 по 21.10.2019 позивач перебував на лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності та виписками із медичної картки стаціонарного хворого (том 1, а. с. 16-27).

Позивач у своїй заяві зазначає про протиправність наказу в. о. голови Державної фіскальної служби України Власова О.С. від 16.07.2019 №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказу Волинської митниці ДФС від 22.07.2019 №409-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 16.07.2019 №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та просить їх скасувати, оскільки звільнення відбулося раніше закінчення двотижневого строку, як це передбачено статтею 38 КЗпП України та під час тимчасової непрацездатності позивача.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вважає, що наказ в. о. голови Державної фіскальної служби України Власова О.С. від 16.07.2019 №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказ Волинської митниці ДФС від 22.07.2019 №409-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 16.07.2019 №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 » є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, виходячи з наступного.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби визначає Закон України «Про державну службу» №889-VІІІ від 10.12.2015 (далі Закон №889-VІІІ).

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону №889-VІІІ, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

За правилами частини другої другої, третьої статті 5 Закону №889-VІІІ відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Зокрема, підстави припинення державної служби визначені статті 83 Закону №889-VІІІ.

Частиною першою статті 83 Закону №889-VІІІ визначено, що державна служба припиняється:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Відповідно до частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу» державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Частиною другою статті 86 Закону №889-VІІІ передбачено, що державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Частиною третьою статті 86 Закону №889-VІІІ передбачено, що суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Так, з системного аналізу статті 86 Закону України «Про державну службу» вбачається, що звільнення державного службовця до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом є звільненням за угодою сторін.

Отже, основними умовами припинення державної служби за частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу» є наявність заяви працівника на звільнення саме із зазначенням бажаної дати звільнення, що є істотною умовою для припинення державної служби за власним бажанням.

Крім цього, визначення дати звільнення є обов`язковою умовою досягнення взаємної домовленості з суб`єктом призначення, оскільки при наявності лише заяви про звільнення за власним бажанням та у випадку недосягнення взаємної домовленості щодо дати звільнення, державний службовець підлягає звільненню на підставі частини першої статті 86 Закону №889-VІІІ, так як частина друга вказаної статті передбачає умови звільнення державного службовця до закінчення двотижневого строку встановленого частиною першою статті 86 Закону №889-VІІІ.

Як встановлено судом, наказ від 16.07.2019 №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 » винесений відповідно до частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу» в. о. голови Державної фіскальної служби України Власовим О.С. на підставі заяви ОСОБА_1 від 15.07.2019 про звільнення за власним бажанням (том 1, а. с. 94).

Однак, як слідує із змісту заяви ОСОБА_1 від 15.07.2019, така заява не містить дати з якої він має намір звільнитися (том 1, а. с. 96).

Аналізуючи вказану обставину суд зазначає, що основними умовами для припинення державної служби за частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу» є строк, з якого припиняється державна служба так як державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Визначення дати звільнення є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу».

Разом з тим, частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Так, для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника необхідна наявність домовленості сторін про строк звільнення.

Якщо працівник у своїй заяві не вказав причин, що свідчать про неможливість продовження роботи, звільнення не може відбутися раніше настання двотижневого строку, наданого працівникові для письмового попередження власника або уповноваженого ним органу. Таке положення зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі й не вимагати розірвання трудового договору.

При цьому, слід акцентувати увагу на тому, що працівникові надається безумовне право на відмову від раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку і власник або уповноважений ним орган не має права звільняти таку особу до закінчення строку попередження.

Окремо слід зазначити, що закон не встановлює обов`язкової форми відмови працівника від раніше поданої заяви про звільнення, чим наділяє працівника дискреційними повноваженнями, тобто правом на власний розсуд обирати спосіб доведення своєї волі до відома власника або уповноваженого ним органу.

Отже, нормами чинного законодавства чітко передбачено право працівника на відкликання заяви про звільнення до закінчення двотижневого строку шляхом подання такої заяви власникові або уповноваженому ним органу. Звільнення працівника раніше спливу двотижневого строку є протиправним, крім випадків, коли працівником вказується у заяві бажана дата звільнення.

Як вбачається із заяви про звільнення позивача календарна дата припинення державної служби ОСОБА_1 не зазначена, а лише сформульовано підставу такого звільнення, а саме: на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.

При цьому, суд звертає увагу на те, що строк звільнення позивача 16.07.2019 визначено в. о. голови Державної фіскальної служби України Власовим О.С. в одноособовому порядку, що не узгоджується з правовим визначенням звільнення за власним бажанням та суперечить частині першій статті 86 Закону України «Про державну службу».

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України ).

Отже, наведеними вище положеннями КЗпП України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо).

У постанові від 26.10.2016 у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Згідно із частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частинами 1 та 2 статті 73 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Належних та допустимих доказів про припинення державної служби за частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу» відповідачі не надали, з урахуванням чого суд дійшов висновку, що наявна у матеріалах справи заява позивача на звільнення за власним бажанням не може свідчити про дотримання роботодавцем всіх істотних умов звільнення за власним бажанням, оскільки дата, з якої працівник має бути звільнений є суттєвим та обов`язковим елементом такої заяви. , в той час як жодний реквізит зазначеної заяви не надає змоги це встановити.

Крім того, суд звертає увагу, що звільнення позивача відбулось в період перебування ОСОБА_1 в стані тимчасової непрацездатності, що підтверджується листками непрацездатності, які наявні в матеріалах справи.

У постанові Верховного суду у складі Касаційного адміністративного суду від 11.07.2018 у справі №821/761/17 судом зазначено, що приймаючи рішення про звільнення позивача за власним бажанням, відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Розглядаючи питання, які мають загальний інтерес, органи державної влади повинні діяти коректно, дуже послідовно (рішення у справі «Беєлер проти Італії»).

Окрім того, як охоронець громадського порядку держава має моральне зобов`язання бути взірцевою, вона повинна стежити за тим, щоб такими були й державні органи, що захищають публічний порядок (рішення ЄСПЛ від 19.06.2001 у справі «Звежинський проти Польщі» (заява № 34049/96).

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, а також враховуючи правову позицію Верховного суду, суд приходить висновку, що відсутність в заяві ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням визначеної дати припинення державної служби, що позбавляє відповідача права на звільнення позивача за частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу».

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимога позивача щодо скасування наказу в. о. голови Державної фіскальної служби України Власова О.С. від 16.07.2019 №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 » підлягає задоволенню.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про протиправність та скасування наказу в. о. голови Державної фіскальної служби України Власова О.С. від 16.07.2019 №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 », відтак протиправним та таким, що підлягає скасуванню є і наказ, виданий Волинською митницею ДФС 22.07.2019 №409-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 16.07.2019 №1223-о» «Про звільнення ОСОБА_1 » як такий, що прийнятий на виконання попереднього наказу.

З огляду на те, що встановлено протиправність звільнення позивача з посади, суд вважає, що вимоги щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Волинської митниці ДФС підлягають задоволенню з 16.07.2019.

Відповідно до частини другої, третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частинами першою, другою статті 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України Про запобігання корупції іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника, згідно з частиною першою статті 27 Закону України №108/95-ВР «Про оплату праці», визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100).

Пунктом 5 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

З наявної в матеріалах справи довідки про заробітну плату ОСОБА_1 від 14.11.2019 №5/55-767 слідує, що середньоденна заробітна плата позивача з розрахунку за останні два місяці роботи, що передували місяцю звільнення, складає 1 478,60 грн. (том 1, а. с. 142)

Разом з тим, з долучених позивачем до матеріалів справи листків непрацездатності вбачається, що ОСОБА_1 в період з 20.05.2019 по 21.10.2019 перебував на лікарняному.

Отже, час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 16.07.2019 по 12.02.2020 складає 147 робочих днів, а тому стягненню на його користь підлягає заробітна плата за час вимушеного прогулу в сумі 217 354,20 грн. (147 днів х 1 478,60 грн.)

Відповідно до статті 371 КАС України, негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, постанова суду в частині поновлення позивача на посаді та виплати позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць підлягають негайному виконанню.

Керуючись статтями 243-246, 250, 371 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України №1223-о від 16.07.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 »

Визнати протиправним та скасувати наказ Волинської митниці ДФС №409-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 16.07.2019 №1223-о» «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Волинської митниці ДФС з 16.07.2019.

Стягнути з Волинської митниці ДФС (44350, Волинська область, Любомльський район, село Римачі, вулиця Призалізнична, будинок 13, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , індивідуальний податковий номер НОМЕР_1 ) заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 217 354 (двісті сімнадцять тисяч триста п`ятдесят чотири) гривні 20 копійок

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Волинської митниці ДФС та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 3 696 (три тисячі шістсот дев`яносто шість) гривень 50 копійок підлягає до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя О.А. Лозовський

Повне судове рішення складено 20.02.2020.