Справа № 816/4302/14
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2020-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року м. ПолтаваСправа № 816/4302/14

Полтавський окружний адміністративний суд (колегією) у складі:

головуючого судді Костенко Г.В.,

суддів Супруна Є.Б. , Бойка С.С. ,

за участю:

секретаря судового засідання Ніценко А.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Громової Т.Ю.,

представника відповідача Отрада Т.Ю.,

представника третьої особи Горобця О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про скасування наказу про звільнення та поновлення на публічній службі,

В С Т А Н О В И В:

03.11.2014 ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства внутрішніх справ України (надалі - МВС України, відповідач), в якій просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ МВС України № 2238 о/с від 27.10.2014 в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України поновити ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ на займаній посаді начальника Управління МВС України в Полтавській області.

В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне, що наказом міністра МВС України № 2238 о/с від 27.10.2014 позивача звільнено з посади начальника Управління МВС України в Полтавській області на підставі пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" № 1682-VІІ від 16.09.2014 р. та п. 62 "а" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. Звільнення було проведено з порушенням положень Конституції України, практики Європейського суду з прав людини. Жодної перевірки ОСОБА_1 до звільнення не проводилось. Працюючи на посадах в органах внутрішніх справ, в тому числі, на посаді начальника Управління МВС України в Полтавській області, позивач сумлінно виконував свої посадові обов`язки, відповідні докази містяться в матеріалах справи. Положення Закону України "Про очищення влади" неправомірно застосовані до позивача, оскільки відповідачем не доведено наявності жодних порушень законодавства з боку позивача, ОСОБА_1 був звільнений лише в зв`язку з тим, що у визначений період часу займав певну посаду в органах внутрішніх справ.

Ухвалами Полтавського окружного адміністративного суду від 03.11.2014 (суддя ОСОБА_2 ) відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено до судового розгляду (а.с.1 т.1).

Ухвалою від 24.02.2015 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (а.с.131-132 т.1).

Ухвалою від 25.03.2015 провадження у справі № 816/4302/14 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у конституційному провадженні відкритому 18 березня 2015 року Конституційним Судом України за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади", 12 лютого 2015 року за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону України "Про очищення влади", об`єднаних в одне конституційне провадження 19 березня 2015 року (а.с.152-153 т.1).

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 23.01.2017 справу №816/4302/14 прийнято до провадження (головуючий суддя - Єресько Л.О.) (а.с.173 т.1).

Відповідно до розпорядження керівника апарату Полтавського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 №75, з урахуванням статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України, пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду (із змінами та доповненнями) призначено повторний автоматизований розподіл даної адміністративної справи №440/1291/19 (а.с.228 т.1).

За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2019 головуючим визначено суддю Костенко Г.В., судді: Супрун Є.Б., Бойко С.С. (а.с.229 т.1).

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 справу №816/4302/14 прийнято до провадження (головуючий суддя - Костенко Г.В., судді: Супрун Є.Б., Бойко С.С.) (а.с.230 т.1).

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.11.2019 поновлено провадження у справі №816/4302/14 (а.с.67-69 т.2).

02.01.2020 відповідач надав до суду відзив (а.с.99-106 т.2), в якому просив відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що чинним як на момент звільнення позивача, так і на момент розгляду справи, Законом України "Про очищення влади2 визначено коло посад та процедура звільнення посадових осіб на підставі вказаного Закону України. Позивач в період з 31.03.2010 по 04.11.2013 проходив службу в органах внутрішніх справ на керівних посадах, а саме на посаді заступника начальника УМВС України в Черкаській області - начальника міліції громадської безпеки. Крім того, право позивача на доступ до публічної служби не скасовано, а тимчасово обмежено.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 в задоволенні клопотання МВС України про зупинення провадження в справі відмовлено (а.с.202-205 т.2).

Крім того, ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 закрито підготовче провадження у справі №816/4302/14 та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.02.2020 (а.с.185-186 т.2).

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи просив відмовити у задоволені позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 з 1979 по 27.10.2014 проходив службу в органах внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1434 о/с від 16.10.2007 ОСОБА_1 прийнято в службу в органи внутрішніх справ, зарахувавши в кадри МВС України зі спеціальним званням "полковник міліції" та призначено заступником начальника Управління МВС України в Черкаській області - начальником міліції громадської безпеки (а.с.108 т.2)

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 551 о/с від 31.03.2010 ОСОБА_1 призначено заступником начальника Головного управління МВС України в Черкаській області начальником міліції громадської безпеки (а.с.109 т.2).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 726 о/с від 08.06.2011 ОСОБА_1 призначено заступником начальника Управління МВС України в Черкаській області начальником міліції громадської безпеки (а.с.110 т.2).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 980 о/с від 04.11.2013 відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено у відставку (зі зняттям з військового обліку) за п. 65 "а" (за віком) полковника міліції ОСОБА_1 , заступника начальника Управління МВС України в Черкаській області начальником міліції громадської безпеки (а.с.111 т.2).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 209 о/с від 02.03.2014 прийнято знову на службу в органи внутрішніх справ, зарахувавши в кадри МВС України зі спеціальним званням "полковник міліції" та призначено ОСОБА_1 начальником Управління МВС України в Полтавській області (а.с.112 т.2).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 368 о/с від 21.03.2014 відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ призначено полковника міліції ОСОБА_1 виконуючим обов`язки начальника Управління МВС України в Полтавській області (а.с.113 т.2).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1625 о/с від 20.08.2014 відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ призначено полковника міліції ОСОБА_1 начальником Управління МВС України в Полтавській області (а.с.114 т.2).

Наказом міністра Міністерства внутрішніх справ України № 2238 о/с від 27.10.2014 полковника міліції ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Управління МВС України в Полтавській області на підставі пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" № 1682-VІІ від 16.09.2014 та п. 62 "а" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановленням на військовий облік) (а.с.115 т.2).

Не погоджуючись із вказаним наказом, позивач звернувся до суду з цим позовом.

На думку відповідача, зазначений наказ є правомірним, оскільки прийнятий на підставі та відповідає вимогам Закону України "Про очищення влади", а саме позивач сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року перебував на посадах, передбачених ч. 1 ст. 3 Закону України "Про очищення влади", тому на позивача поширюється заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону України "Про очищення влади".

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 цього Закону України "Про очищення влади" протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Пунктами 2 та 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.

Закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Стаття 3 "Критерії здійснення очищення влади (люстрації)" Закону України "Про очищення влади" місить вичерпний перелік підстав для звільнення працівника із займаної посади в обов`язковому порядку, тобто у випадку відповідності працівника цим критеріям у суб`єкта владних повноважень виникає імперативний обов`язок звільнити працівника.

Так, відповідно до ст. 3 цього Закону України "Про очищення влади" такими критеріями є, зокрема перебування сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року на посадах, передбачених ч. 1 ст. 3 цього Закону України "Про очищення влади".

Факт перебування позивача сукупно не менше одного року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року на посадах, передбачених ч. 1 ст. 3 цього Закону України "Про очищення влади", підтверджується матеріалами справи та сторонами не заперечується.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що встановлювати відповідність Конституції України норм окремих Законів України належить виключно до компетенції Конституційного Суду України, а інші органи правосуддя таки повноважень не мають.

Проте, на думку колегії суддів, ця обставина не є перешкодою для встановлення правомірності або не правомірності оскарженого позивачем наказу про звільнення.

Так, відповідно до частин 1, 2, 3, 5, 6 ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.

У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Отже, у випадку, якщо нормативно-правовий акт частково або в цілому не відповідає змісту іншого нормативно-правового акта, суд має право засовувати до спірних правовідносин нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, а за відсутності належного нормативно-правового регулювання спірних правовідносин - аналогію закону або аналогію права.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 2 КАС України однією із засад (принципів) судочинства визначено верховенство права.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ч. 2 ст. 6 КАС України).

Відповідно до преамбули Закону України "Про очищення влади" цей Закон визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Статтею 1 Закону України "Про очищення влади", яка має назву "Основні засади очищення влади", передбачено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (ч.1).

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах:

- верховенства права та законності;

- відкритості, прозорості та публічності;

- презумпції невинуватості;

- індивідуальної відповідальності;

- гарантування права на захист (ч. 2).

Отже, звільнення особи відповідно до Закону України "Про очищення влади" свідчить про те, що державою офіційно визнано те, що особа, яка займала певну керівну посаду (посади) не менше року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, приймала рішення або своїми діями чи бездіяльністю здійснювала заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Цей висновок безпосередньо випливає зі змісту ч. 2 ст. 1 Закону України "Про очищення влади".

Таким чином, з огляду на зміст вказаних статей та мету прийняття закону можна дійти висновку, що положення пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" та ч. 1 ст. 3 Закону України "Про очищення влади" та інші положення нормативно-правових актів, на які посилається скаржник як на підставу для звільнення позивача з посади, не можуть бути застосовані окремо без урахування основних засад цього закону та мети його прийняття.

Тобто, сам по собі такий критерій, як зайняття особою керівної посади упродовж не менше року у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, очевидно не може бути свідченням про вчинення особою зазначених діянь.

Водночас не вчинення посадовою особою зазначених вище дій чи бездіяльності або не прийняття зазначених рішень виключає можливість застосування положень Закону України "Про очищення влади", оскільки цей закон очевидно не стосується осіб, які, перебуваючи на керівних посадах, сумлінно виконували свої посадові обов`язки.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Відповідно до положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У рішенні від 24.07.2014 р. у справі "Будченко проти України" №38677/06 Європейський суд з прав людини зазначив, що є втручанням у право заявника за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням цієї статті у зв`язку з відмовою заявнику через не існування механізму реалізації відповідного законодавчого положення.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, гарантії щодо незаконного звільнення та презумпція невинуватості є конституційними нормами прямої дії, які є юридично вищими порівняно з нормами Закону України "Про очищення влади", на які посилається скаржник, тому норми Закону України "Про очищення влади" в частині, що суперечать конституційним правам позивача не підлягають застосуванню.

Відсутність передбаченого чинним законодавством нормативного регулювання обов`язку щодо встановлення обставин про прийняття посадовою особою рішень, вчинення дій чи бездіяльності, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, не може бути підставою для не вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій щодо встановлення цих обставин, з огляду на передбачений чинним законодавством обов`язок забезпечити дотримання конституційних прав позивача та належним чином обґрунтувати своє рішення, а у випадку його оскарження в судовому порядку довести суду правомірність цього рішення.

Проте, ані наказ, ані відзив на позовну заяву не містять доводів щодо встановлення суб`єктом владних повноважень обставин, що свідчать про прийняття позивачем рішень на час перебування на керівних посадах у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року або вчинення дій чи бездіяльності, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У справі Мейлоун проти Сполученого Королівства (Malone v. the United Kingdom) Європейський суд з прав людини, зокрема зазначив, що не можна вважати втручання законним, якщо юридичні повноваження виконавчої влади виражаються в термінах необмеженої влади. Закон повинен указувати межі будь-яких повноважень компетентної влади і способів їх здійснення. Закон повинен з достатньою ясністю і з урахуванням законної мети конкретного заходу надавати особі необхідний захист від свавільного втручання. Висновок про те, що втручання не відповідає закону, достатній для висновку про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Законом України "Про очищення влади" не забезпечено чітке визначення механізму його реалізації, який відповідав би меті його прийняття, та дотримання принципів, наведених у ч. 2 ст. 1 Закону України "Про очищення влади", що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо посилання відповідача на те, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про національну поліцію" передбачено повне припинення діяльності органів внутрішніх справ з подальшою їх ліквідацією (в тому числі УМВС України в Полтавській області), суд зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 04.03.2014 у справі №21-8а-14, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема припинення виконання функцій ліквідованого органу чи покладення виконання цих функцій на інший орган.

Постановою КМУ від 16.09.2015 №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" ліквідовано, зокрема, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області з одночасним утворенням Головного управління Національної поліції в Полтавській області.

Колегія суддів зазначає, що ані в Законі України "Про Національну поліцію", ані в постанові КМУ від 16.09.2015 №730 не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції.

Таким чином, в даному випадку фактично мало місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.

Зазначене вище правонаступництво підтверджується. зокрема, аналогічністю завдань міліції і поліції, встановлених ст. 3 Закону України "Про міліцію" та ст. 2 Закону України "Про Національну поліцію" відповідно, ліквідація обласних управлінь МВС України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України.

В постанові від 27.05.2014 у справі №21-108а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Отже, під час розгляду справи в порядку виконання обов`язку, визначеного ч. 2 ст. 77 КАС України, з боку відповідача не надано доказів належності позивача до кола осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

При цьому, на час роботи позивача на посаді, в силу зайняття якої його звільнено з роботи з органів прокуратури, не існувало Законів, які б визначали правопорушенням зайняття займаних ним посад, а відтак та силу положень ст. 58 Конституції України, позивач не може бути притягнутий до відповідальності лише в силу одного факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття позивачем.

Тобто, у зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення у даному конкретному випадку відповідачем не доведено дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом, а відтак, враховуючи крім іншого те, що займана позивачем посада не є політичною посадою, не доведено і правомірності застосування до позивача процедур, передбачених цим Законом, що у свою чергу зумовлює висновок про недоведеність правомірності прийняття оскаржуваного рішення з підстав, у ньому зазначених, що є достатньою і самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Враховуючи наведене, оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Управління МВС України в Полтавській області наказом від 27.10.2014, а тому він підлягає поновленню на вказаній посаді з 28.10.2014.

Відповідно до п.3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати розподілу не підлягають у зв`язку із звільненням позивача від їх сплати.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул.Богомольця, 10, м.Київ, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (вул.Пушкіна, 83, м.Полтава, ) про скасування наказу про звільнення та поновлення на публічній службі задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України № 2238 о/с від 27.10.2014 в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" №1682-VІІ від 16.09.2014 та п. 62 "а" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановленням на військовий облік).

Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) на посаді начальника Управління МВС України в Полтавській області з 28.10.2014.

Допусти негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління МВС України в Полтавській області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 19 лютого 2020 року.

Головуючий суддя Г.В. Костенко
суддя суддя Є.Б. Супрун С.С. Бойко