Справа № 640/22548/19
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2020-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2020 року м. Київ № 640/22548/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 )

до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ

Головного територіального управління юстиції у місті Києві (01032, м. Київ,

вулиця Саксаганського, будинок 110)

про скасування постанови від 03 квітня 2019 року ВП №58650639, стягнення

коштів, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) з позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - відповідач), в якому просить:

- скасувати постанову №58650639 від 03 квітня 2019 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 12 246,34 грн. та постанову №58650699 від 03 квітня 2019 року про стягнення витрат на виконавчі дії у розмірі 250,00 грн., винесені державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ковальчуком Дмитром Олександровичем та застосувати заходи такої недійсності виконавчих документів, а саме відшкодувати незаконно стягнені з ОСОБА_1 кошти в сумі 12 496,34 грн. на наступні банківські реквізити: отримувач коштів: ОСОБА_1 , ідентифікаційний код отримувач: НОМЕР_1 , банк отримувача: ПАТ «Універсал Банк», МФО 322001, рахунок НОМЕР_2 , номер карти 5375 4141 0442 0129.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що станом на дату закриття виконавчого провадження та повернення виконавчого листа від 18 березня 2019 року виконавчий збір з ОСОБА_1 утримано не було, будь-яких дій щодо примусового виконання рішення суду державним виконавцем не було здійснено. При цьому, в подальшому, виконавчий лист №761/36271/14-ц передано на виконання приватному виконавцю, що унеможливлює стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження №58650639.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В призначене судове засідання позивач та/або представник позивача не прибув.

Представник відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, вимог ухвали суду щодо надання копій матеріалів виконавчого провадження не виконав.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 березня 2016 року в справі №761/36271/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «БМ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 4 488,73 доларів США позов задоволено повністю.

Ухвалою апеляційного суд міста Києва від 07 червня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

23 червня 2016 року Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий листі про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 4 488,73 доларів США та судового збору у розмірі 684,99 грн.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що вказаний виконавчий лист перебував на виконанні Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (ВП №58650639).

26 лютого 2019 року стягувачем до державного виконавця подано заяву про повернення виконавчого листа №761/36271/14-ц.

18 березня 2019 року вказаний виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», що підтверджується відміткою на копії виконавчого листа.

Зі змісту постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 03 квітня 2019 року вбачається, що державним виконавцем 18 березня 2019 року прийнято постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 12 246,34 грн. та про стягнення загальної суми витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 250,00 грн.

Зазначені постанови про виконавчий збір і витрати на проведення виконавчих дій виведено в окремі виконавчі провадження №58650639, 58650699.

За результатами розгляду скарги позивача на дані постанови Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві листом від 15 серпня 2019 року №Н-3140 повідомило, що підстави для скасування даних постанов відсутні.

Незгода позивача із вказаними постановами зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII).

Вимогами статті 37 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Наслідки повернення виконавчого документа передбачені вимогами статті 40 Закону №1404-VIII.

Так, згідно частини 3 статті 40 Закону №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що виконавчий збір у разі прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою може стягуватись у разі, якщо такий виконавчий збір не стягнуто, а постанова про стягнення виконавчого збору виноситься не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа.

Відповідно до статті 42 Закону №1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до статті 45 Закону №1404-VIII розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості:

1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій;

2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача;

3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів);

4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Згідно пункту 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 21 розділу ІІІ Інструкції №512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26 грудня 2003 року №14 роз`яснено, що відповідно до статей 45, 46 Закону №606-XIV витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.

Таким чином, суд приходить до висновку, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, а виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

Додатково суд враховує, що виконавче провадження №49896288 відкрито 26 січня 2016 року, тобто в період чинності Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV.

Пунктами 6 та 7 Перехідних та прикінцевих положень Закону №1404-VIII передбачено, що рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Тобто, на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу діяла редакція Закону, статтею 27 якого передбачалось, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Однак, з матеріалів справи слідує, що державний виконавець під час прийняття оскаржуваних постанов від 18 березня 2019 року визначив суму виконавчого збору в розмірі 10 % від сум, які зазначені у рішенні Шевченківського районного суду міста Києва від 04 березня 2016 року в справі №761/36271/14-ц.

При цьому, з наявної в матеріалах справи копії виконавчого документа вбачається, відсутність зазначеної суми залишку нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, суми стягнутого виконавчого збору або суми стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Водночас, матеріалами справи підтверджується, що після прийняття оскаржуваних постанов приватним виконавцем у межах виконавчого провадження №58761485 вживались дії щодо примусового виконання виконавчого листа №761/36271/14-ц від 23 червня 2016 року Шевченківського районного суду міста Києва, тобто дії державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві не призвели до фактичного виконання судового рішення, що по своїй суті не є підставою для стягнення виконавчого збору, оскільки такі дії не призвели до фактичного виконання рішення суду.

Аналогічна позиція викладена у постанову Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі 824/172/18-а.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 15 лютого 2018 року №910/1587/13, в ухвалі від 18 квітня 2018 року (номер провадження № 61-1788св17) підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, та виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог, та наявності підстав для визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 12 246,34 грн.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у сумі 250, 00 грн., суд зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів щодо понесення зазначених витрат, а тому дані позовні вимоги підлягають задоволенню.

В частині посилання позивача на вимоги частини 8 статті 27 Закону №1404-VIII, згідно якої під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі, суд зазначає, що у даному випадку мало місце не передача виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю, а повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою. В подальшому, безпосередньо сам стягувач звернувся до приватного виконавця, а відтак дана норма законодавства не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

В частині вимог про стягнення незаконно стягнених коштів, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 23 частини 2 статті 29 Бюджетного кодексу України до доходів загального фонду Державного бюджету України належать, зокрема, кошти від санкцій (штрафи, пеня тощо).

Згідно частини 2 статті 45 Бюджетного кодексу України казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій покупцям (споживачам) за рахунок сплачених до державного бюджету сум штрафних (фінансових) санкцій, застосованих такими органами за наслідками проведеної перевірки за зверненням або скаргою покупця (споживача) про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій.

Частиною 4 статті 45 Бюджетного кодексу України визначено, що податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на рахунках органів, що контролюють справляння надходжень бюджету (за винятком установ України, які функціонують за кордоном).

Згідно підпункту 5 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, списання коштів з бюджету за рішенням суду щодо повернення платнику податків надмірно та/або помилково сплачених податків і зборів та інших доходів бюджету провадиться у межах надмірно та/або помилково сплачених ним до бюджету коштів.

Відповідно до абзацу 5 пункту 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністрества фінансів України від 03 вересня 2013 року №787 подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів подається саме платником.

Матеріали справи не містять доказів стягнення із позивача суми виконавчого збору в розмірі 12 246,34 грн. та витрат на виконавчі дії у розмірі 250,00 грн., як і не містять доказів звернення позивача із заявою про повернення таких коштів, відтак суд вважає дані вимоги в цій частині передчасними. Додатково, суд повідомляє, що судове рішення про скасування оскаржуваних постанов у судовому порядку, яке набрало законної сили, буде підставою для повернення таких коштів, у разі їх стягнення із позивача, на користь останнього.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів власних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийнятні (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституції та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, суд приходить до висновку про протиправність постанови про стягнення виконавчого збору від 18 березня 2019 року та постанови про стягнення витрат на виконавчі дії від 18 березня 2019 року та наявність підстав для їх скасування.

Виходячи з критеріїв правомірності рішень суб`єкта владних повноважень, визначених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваних постанов відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень, у не спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а також без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень покладений на нього обов`язок доказування правомірності прийняття постанов не виконав повністю.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також письмові доводи позивача стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову в частині.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

В частині клопотання позивача про повернення витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного.

Згідно з частинами 1-3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат береться: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, суд зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу стягуються з іншої сторони лише у тому випадку, якщо професійна правнича допомога реально надавалася в справі тією особою або особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду висловленої у постанові від 15 травня 2018 року по справі №821/1594/17 належним доказом для відшкодування витрат на правову допомогу є документи у яких конкретизовано справу, по якій таку допомогу надано.

Позивачем надано до суду копію договору №021-08/18 про надання правової допомоги від 02 серпня 2018 року, укладеного між Адвокатським бюро «Віталій Ткачук і партнери» та ОСОБА_1 , пунктом 1.1 якого передбачено, що бюро бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу та юридичні послуги в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки, обумовлені сторонами.

Відповідно до акта прийому-передачі наданих послуг від 18 січня 2020 року до договору надання правової допомоги №021-08/18 від 02 серпня 2018 року, в період з 01 листопада 2019 року по 18 січня 2020 року включно замовник замовив та отримав, а виконавець надав правову допомогу, загальна вартість якої становить 2 500,00 грн.

Згідно додатку №1 до договору надання правової допомоги №021-08/18 від 02 серпня 2018 року, після прийняття послуг оплата винагороди здійснюється замовником самостійно, без виставлення окремого рахунку. Оплата повинна бути здійснена в будь-якому випадку не пізніше 12 календарних днів з моменту прийняття послуг.

Так, акт прийому-передачі наданих послуг складений та підписаний сторонами 18 січня 2020 року, однак станом на момент вирішення даної справи відсутні докази оплати позивачем вартості наданих послуг, відтак у суду відсутні обґрунтовані підстави для їх стягнення на користь позивача з огляду на непідтвердження факту їх понесення належними фінансовими документами.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 18 березня 2019 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 12 246,34 грн. (ВП №52097412).

Визнати протиправною та скасувати постанову Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 18 березня 2019 року про стягнення витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 250,00 грн. (ВП №52097412).

В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (01032, місто Київ, вулиця Саксаганського, будинок 110, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук