Справа № 320/5467/19
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2020-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/5467/19 Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

за участю секретаря Островської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року (м. Київ, дата складання повного тексту 26.11.2019) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича, третя особа: приватний виконавець виконавчого округу м. Київа Телявський Анатолій Миколайович про визнання протиправним та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася з позовом, в якому просить:

- визнати постанову від 08.05.2018 про стягнення з боржника - ОСОБА_1 основної суми винагороди в розмірі 109 226,90 грн такою, що не підлягає виконанню;

- визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича від 08.05.2018 про стягнення з боржника - ОСОБА_1 основної суми винагороди в розмірі 109 226,90 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відсутні правові підстави для стягнення з позивача, як боржника по виконавчому провадженню, винагороди приватного виконавця, оскільки жодних сум приватним виконавцем в рамках виконавчого провадження стягнуто не було, а згідно законодавства така винагорода вираховується з фактично стягнутої суми і підлягає стягненню з боржника лише у разі реального виконання судового рішення.

Згідно з відзивом на адміністративний позов відповідачем зазначено про помилковість наведених у позовній заяві мотивів щодо неправомірності оскаржуваної постанови у зв`язку зі зміною правового регулювання питання стягнення винагороди приватного виконавця, яке визначається спеціальним законом. Наголошено на правомірності винесення приватним виконавцем постанови про стягнення з боржника основної винагороди, оскільки така винагорода стягується незалежно від фактичного виконання рішення виконавцем.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Наголошує, що в даному конкретному випадку, враховуючи положення Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця №643, у відповідача були відсутні підстави для винесення оскаржуваної постанови, оскільки фактично жодних сум приватним виконавцем в рамках виконавчого провадження №56279700 стягнуто не було.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню.

Згідно з ст. 317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою приватного виконавця Говорова П.В. від 25.04.2018 відкрито виконавче провадження №56279700 на підставі виконавчого листа Оболонського районного суду міста Києва від 06.06.2016 №2-2676 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором від 22.05.2008 №2706/0508/77-27, а саме: 858 285,22 грн заборгованості за кредитом, 212 331,88 грн заборгованості по відсоткам, 21 651,91 грн пені.

ПАТ «Альфа-Банк» подано приватному виконавцю Говорову П.В. заяву від 03.05.2018 №36653-34-б/б про повернення виконавчого документу та дублікату виконавчого документу від 09.01.2015 №2/756/2676/17 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» боргу у розмірі 1092269,01 грн.

Приватним виконавцем Говоровим П.В. винесено постанову від 08.05.2018 №56279700 про повернення виконавчого листа Оболонського районного суду міста Києва від 06.06.2016 №2-2676 стягувачу.

Одночасно з вказаною постановою приватним виконавцем Говоровим П.В. винесено постанову від 08.05.2018 №56279700 про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 109 226,90 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Телявського А.М. від 03.06.2019 №59258989 відкрито виконавче провадження на виконання постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 08.05.2018 №56279700.

Не погоджуючись з постановою про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 109 226,90 грн позивач звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що системний аналіз норм законодавства дає підстави для висновку, що у випадку повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою приватний виконавець виносить постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця, якщо така винагорода не була стягнута. При цьому, в даному випадку законодавство не ставить в залежність стягнення основної винагороди приватного виконавця від фактичного чи повного виконання таким виконавцем рішення. Для винесення приватним виконавцем постанови про стягнення основної винагороди мають існувати наступні умови: повернення виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною третьою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження»; відсутність факту стягнення виконавчого збору; відсутність встановлених частиною п`ятою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» випадків, коли виконавчий збір не стягується.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1404, у редакції на момент винесення оспорюваної постанови).

Згідно із ст. 1 Закону №1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

Частиною 1 статті 5 Закону №1404 передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною 3 статті 45 Закону №1404 передбачено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначено Законом України від 02.06.2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №1403).

Згідно з частинами 1-3 статті 31 Закону №1403 за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За змістом положень частин 4, 5 статті 31 Закону №1403 основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.

Частинами 6-7 статті 31 Закону №1403 встановлено, що основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення. Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 «Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця» (далі - Постанова №643, дата набрання чинності - 05.10.2016).

Так, за приписами пункту 19 Постанови №643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Отже, чинним законодавством передбачено, що постанова про стягнення з боржника основної винагороди повинна містити розрахунок та порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Виходячи з вищевикладеного, обов`язковими умовами стягнення винагороди приватного виконавця є: фактичне виконання судового рішення; вжиття приватним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Крім того, законодавець чітко визначив, що основна винагорода приватного виконавця стягується з фактично стягнутої суми; розмір винагороди вираховується також з фактично стягнутої суми.

Водночас, повернення виконавчого документу за заявою стягувача не є заходом примусового виконання рішень, за допомогою якого приватним виконавцем здійснюється стягнення або повернення заборгованості, а є способом добровільного врегулювання сторонами виконавчого провадження питань щодо умов фактичного виконання виконавчого документу, що і мало місце в даному випадку.

Вищезазначені висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 15.02.2018 у справі № 910/1587/13, від 19.09.2018 у справі №804/8289/16.

Аналізуючи наведені положення законодавства, суд апеляційної інстанції приходить висновку, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення приватним виконавцем не будь-яких дій, пов`язаних з організацією виконавчого провадження, а виключно дій по фактичному стягненню з боржника присуджених за виконавчим документом сум, тобто дії, за наслідками яких було стягнуто, повернуто у примусовому порядку відповідну суму або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Тобто за своїм призначенням винагорода стягується саме за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Відповідно до ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до пункту 21 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі - Інструкція №512/5, в редакції - чинній на час винесення спірної постанови), у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає в матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Тобто, відповідно до вказаного пункту, у постанові про повернення виконавчого документу стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутої основної винагороди приватного виконавця, тим самим законодавець підтверджує, що основна винагорода стягується тільки з суми, яка фактично стягнута на користь стягувача.

При стягненні основної винагороди без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми основної винагороди або ж стягнення її без реального виконання.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи подання заяви стягувачем про повернення виконавчого листа, дії приватного виконавця Говорова П.В. не призвели до фактичного стягнення заборгованості, а тому, не є достатніми підставами для стягнення з позивача суми основної винагороди.

Колегія суддів звертає увагу, що у разі стягнення суми основної винагороди відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404 без реального стягнення суми боргу з боржника, будуть створюватись умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду, що свідчить про протиправність спірної постанови.

Вищезазначені висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, яку викладено у постанові від 19.06.2019 у справі № 824/172/18-а.

Крім того, відповідно до ст.27 Закону №1404 (у редакції на момент винесення оспорюваної постанови), виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, а оскільки відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону №1404 основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору, тому колегія суддів не вбачає відстав для стягнення в даному конкретному випадку такої винагороди.

Таким чином, в день винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, відповідачем мало би бути винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 10% від фактично стягнутої суми, щоб відповідало вимогам законодавства.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів зазначає, що приватний виконавець має право на отримання основного розміру винагороди у випадку повного або часткового виконання виконавчого документу, у випадку повернення виконавчого документа без виконання, постанова приватного виконавця про стягнення основної винагороди є протиправною. Крім того, ч. 3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає саме порядок стягнення суми основної винагороди, в той час як іншими законодавчими актами визначено в якому саме випадку така винагорода стягується (у випадку виконання рішення).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить висновку, що приймаючи оскаржувану постанову від 08.05.2018 про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 10% від повної суми, що підлягала примусовому стягненню за виконавчим документом, відповідач дійшов неправомірного висновку про наявність встановлених законом для цього підстав, що не відповідає приписам Закону №1404, Закону №1403, Порядку №643, що свідчить про протиправність такої постанови та наявність підстав для її скасування.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови є достатнім способом захисту порушених прав позивача, належних доказів наявності підстав для визнання оскаржуваної постанови такою, що не підлягає виконанню, враховуючи визнання її протиправною та скасування, позивачем не надано.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції рішення ухвалено при неповному з`ясуванні усіх обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права, тому воно підлягає скасуванню із постановленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Так, відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до платіжного доручення № 4231 від 30.09.2019 року позивачем було сплачено 2184,54 грн судового збору за звернення до суду з адміністративним позовом та відповідно до платіжного доручення № 18-3197718/С від 18.12.2019 року сплачено 3276,80 грн судового збору за звернення з апеляційною скаргою, загалом - 5461,34 грн. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне відшкодувати позивачу 50% від суми сплаченого судового збору, які йому мають бути відшкодовані за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - відповідача.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича, третя особа: приватний виконавець виконавчого округу м. Київа Телявський Анатолій Миколайович про визнання протиправним та скасування постанови задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича від 08.05.2018 про стягнення з боржника - ОСОБА_1 основної суми винагороди в розмірі 109226,90 грн.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича (08292, Київська обл., м. Буча, вул. Нове Шосе, 3; ідентифікаційний код: невідомий) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 2730,67 грн (дві тисячі сімсот тридцять гривень 67 коп.).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 20.02.2020.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна