Справа № 826/6135/17
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2020-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6135/17 Суддя (судді) першої інстанції: Огурцов О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними рішення та бездіяльність відповідача щодо невнесення позивача до переліку вкладників, що мали право на своєчасне одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Артем-Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у період з 21.12.2016 року по 03.02.2017 року та ненадання відповіді на заяви від 22.12.2016 року вх. №4095, від 27.12.2016 року №4145, від 13.01.2017 року №188; стягнення матеріальної шкоди у розмірі 401 911,16 грн., що включає пеню, індекс інфляції та 3% річних від простроченої суми та моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції ухилився від надання мотивованої оцінки кожного аргументу позовної заяви, не вказав підстав наявності чи відсутності для задоволення позову, а також ухилився від з`ясування причин порушення прав позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду. На думку апелянта у постановленому рішенні суду першої інстанції відсутня мотивувальна оцінка дій та бездіяльності відповідача щодо обмеження позивачу виплати гарантованого державою відшкодування коштів протягом невизначеного часу, а також порушення відповідачем чинного законодавства щодо надання відповідей на письмові заяви позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2019 року було відкрито провадження за апеляційної скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 29.01.2020 року.

У зв`язку з необхідністю витребування додаткових пояснень та доказів у відповідача, судом було продовжено строк розгляду справи на 15 днів та перенесено судове засідання на 19.02.2020 року.

13.02.2019 року на вимогу суду відповідачем було подано додаткову письмову інформацію та докази.

19.02.2019 рок перед початком судового засідання позивачем було подано до канцелярії суду клопотання про постановлення окремої ухвали у справі №826/6135/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, 04.05.2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Артем-Банк» було укладено договір № 90.00.005064.

Згідно умов вказаного договору позивачем розміщено у ПАТ «Артем-Банк» грошові кошти в розмірі 12000,00 грн. строком до 11.05.2017 року під 24,00 відсотків річних з правом поповнення вкладу.

Згідно банківської виписки, станом на 24.10.2016 року на депозитному рахунку позивача № НОМЕР_1 перебувала сума коштів у розмірі 192 000,00 грн.

15.11.2016 року Правлінням Національного банку України було прийнято рішення № 416-рш/БТ «Про віднесення ПАТ «Артем-Банк» до категорії неплатоспроможних».

Наступного дня, а саме 16.11.2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 2447 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Артем-Банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення ПАТ «Артем-Банк» з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 16.11.2016 року до 15.12.2016 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

15.12.2016 року Правлінням Національного банку України було прийнято рішення № 492-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Артем-Банк».

16.12.2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 2857 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Артем-Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

На офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було розміщено оголошення про те, що для отримання коштів вкладники ПАТ «Артем-Банк» з 21.12.2016 року до 03.02.2017 року включно можуть звертатись до установ банків-агентів Фонду.

Позивач звернувся до банку-агента для отримання відшкодування коштів, проте йому було повідомлено про його відсутність у переліку вкладників, що мають право на відшкодування.

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Артем-Банк» з заявами про роз`яснення причин невключення його до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів, зокрема заяви від 22.12.2016 року, 23.12.2016 року,26.12.2016 року, 13.01.2017 року, 16.01.2017 року.

06.01.2017 року листом № 37-036-386/17 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомив позивача про те, що у переліку вкладників відсутня інформація про виплати ОСОБА_1 відшкодування.

10.01.2017 листом № 21-036-547/17 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомив позивача про те, що здійснення операцій щодо виплати коштів вкладникам за рахунком позивача тимчасово обмежена у зв`язку з проведенням перевірки.

19.01.2017 року листом № 101 уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «АРТЕМ-БАНК» повідомила позивача про те, що стосовно депозитного рахунку позивача триває перевірка на предмет виявлення нікчемних правочинів, на час проведення якої було прийнято рішення щодо тимчасового обмеження здійснення виплат відшкодування.

27.02.2017 року позивачем було подано заяву про видачу готівки та цього ж дня ним було отримано суму коштів у розмірі 193 418,89 грн. в якості відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «Артем-Банк».

На думку позивача, затримка відповідачем видачі суми відшкодування коштів призвела до матеріальних втрат та моральних страждань, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; Закон № 4452-VI).

Відповідно до ст. 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно ст. 4 Закону № 4452-VI основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

Також Фонд наділено повноваженнями видавати нормативно-правові акти, що підлягають державній реєстрації в порядку, установленому законодавством, з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами (ст. 6 Закону № 4452-VI).

Згідно ж п. 17 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Частиною 1 ст. 54 Закону № 4452-VI передбачено, що рішення які приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Отже, нормативно-правове регулювання статусу Фонду та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє дійти висновку, що Фонд у цих відносинах є суб`єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України.

Правовідносини між Фондом і вкладниками, які претендують на відшкодування за рахунок коштів Фонду, щодо формування реєстрів вкладників, які мають право на таке відшкодування, складаються без участі банку-боржника.

Учасниками цих правовідносин є виключно вкладники та Фонд, і саме в цих учасників виникають відповідні права та обов`язки.

Банк, який ліквідується, жодним чином не впливає на той факт, чи буде особу включено до переліку тих осіб, які мають право на відшкодування за рахунок коштів Фонду.

Це питання відповідно до норм Закону № 4452-VI вирішує виключно Фонд.

Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку.

Згідно зі статтею 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень.

Виплата відшкодування здійснюється з урахуванням сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у банку.

Гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом.

Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Відшкодування коштів за вкладом в іноземній валюті відбувається в національній валюті України після перерахування суми вкладу за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до статті 36 цього Закону.

Порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами наведений у ст. 27 Закону № 4452-VI, а саме уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом 15 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку формує:

1) перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню;

2) перелік рахунків вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4 - 6 частини четвертої статті 26 цього Закону;

3) переліки рахунків, за якими вкладники на індивідуальній основі отримують від банку відсотки за договорами, укладеними на умовах, що не є поточними ринковими умовами відповідно до статті 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність", або мають інші фінансові привілеї від банку та осіб, які використовують вклад як засіб забезпечення виконання іншого зобов`язання перед цим банком, що не виконане;

4) перелік рахунків вкладників, що перебувають під арештом за рішенням суду;

5) перелік рахунків вкладників, вклади яких мають ознаки, визначені статтею 38 цього Закону. Кошти за такими вкладами виплачуються Фондом після проведення аналізу ознак, визначених статтею 38 цього Закону, у тому числі шляхом надіслання запитів клієнтам банку, у порядку та строки, встановлені Фондом, а також підтвердження відсутності таких ознак.

Виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду. Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду.

Фонд також оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті "Урядовий кур`єр" або "Голос України".

Інформація про вкладника в переліку рахунків вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 38 Закону № 4452-VI протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 цієї статті.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду.

З метою належного виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, уповноваженими особами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у неплатоспроможних банках та на підставі статті 6, пункту 10 частини першої статті 12 та абзацу одинадцятого частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішенням від 25.06.2016 року № 826, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.06.2016 року за № 863/28993 затвердила "Порядок виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення" (далі - Порядок № 826).

Відповідно до пункту 1 розділу II Порядку № 826 протягом трьох робочих днів з дати запровадження Фондом тимчасової адміністрації Уповноважена особа Фонду розпочинає перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації у банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

Так, з матеріалів справи вбачається, що договір банківського вкладу № 90.00.005064 між ОСОБА_1 та ПАТ «Артем-Банк» було укладено 04.05.2016 року, а рішення виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 2447 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Артем-Банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку було прийнято 16.11.2016 року.

Вказані обставини свідчать про те, що у Фонда (Уповноваженої особи) були наявні передбачені частиною 2 статті 38 Закону № 4452-VI підстави для здійснення перевірки правочину (договору), укладеного між позивачем та ПАТ «Артем-Банк», оскільки останній був укладений протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку.

Згідно пункту 2-9 розділу ІІ Порядку № 826 Уповноважена особа Фонду забезпечує ефективний та ґрунтовний аналіз всіх документів, пов`язаних із вчиненням правочинів (укладенням договорів), а також проведення неупередженого дослідження наявних доказів, які мають підтвердити правомірність або неправомірність їх вчинення (укладення).

Уповноважена особа Фонду своїм розпорядчим документом створює комісію для здійснення перевірки документів, пов`язаних із вчиненням правочинів (укладенням договорів), метою якої є виявлення фактів нікчемності таких правочинів (укладених договорів), виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій зі сторони працівників банку або інших осіб стосовно банку (далі - Комісія).

Уповноважена особа Фонду не входить до складу Комісії.

До прийняття рішення про виявлення факту нікчемності правочину (договору) Уповноважена особа Фонду може приймати рішення щодо тимчасового обмеження здійснення неплатоспроможним банком операцій, що можуть призвести до зменшення активів банку, втрати майна, збільшення збитків банку, збільшення витрат Фонду тощо, обов`язково повідомивши про таке рішення Фонд. Зазначене рішення може прийматися в межах здійснення тимчасової адміністрації або ліквідації в банку.

Уповноважена особа Фонду зобов`язана щомісяця звітувати про стан проведення перевірки виконавчій дирекції Фонду.

За наслідками проведення перевірки Комісією складаються та подаються на розгляд Уповноваженій особі Фонду пропозиції та висновки, які оформлюються відповідним актом(ами) перевірки.

Уповноважена особа Фонду протягом двох робочих днів з дня подання відповідного акта перевірки розглядає пропозиції й висновки, викладені у ньому, та у разі згоди з висновками готує та підписує відповідний розпорядчий документ та вчиняє інші необхідні дії.

У розпорядчому документі зазначається інформація про наявність/відсутність обґрунтованих підстав нікчемності правочинів (договорів) та обов`язково додається перелік нікчемних правочинів (договорів) із зазначенням номера рахунку/договору, назви операції, підстави нікчемності (норма закону) щодо кожного правочину (договору).

Про прийняте рішення Уповноважена особа Фонду повідомляє протягом одного робочого дня Фонд, сторони виявленого нікчемного правочину (договору) та у разі потреби - правоохоронні органи.

Рішення про зняття обмежень на здійснення неплатоспроможним банком операцій за правочином (договором), щодо якого було встановлено нікчемність, приймається Фондом за наслідками здійснення Уповноваженою особою Фонду перевірки документів, пов`язаних із вчиненням правочинів (укладенням договорів), або на підставі рішення суду про визнання правочину (договору) дійсним, яке набрало законної сили.

Прийняте Фондом рішення про зняття обмеження на операції направляється до Уповноваженої особи Фонду не пізніше наступного робочого дня після його прийняття.

У письмових поясненнях, наданих до суду першої інстанції, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Артем-Банк» зазначила, що 30.11.2016 року було видано наказ №48 від 30.11.2016 року, яким застосовано тимчасове обмеження здійснення операцій з виплати коштів окремим вкладникам до переліку яких було включено і ОСОБА_1 , оскільки правочин, вчинений позивачем щодо формування свого вкладу відповідач одному з критеріїв, визначених пунктом 6 Порядку №826, що визначають обов`язковість його перевірки на наявність ознак нікчемності (а.с 53).

Оскільки Комісія, яка була створена Уповноваженою особою для здійснення перевірки на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними дійшла висновку про відсутність ознак нікчемності правочинів (операцій) по формуванню вкладу ОСОБА_1 згідно Договору банківського вкладу (депозиту) № 90.00.005064 від 04.05.2016 року, передбачених частиною 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Уповноваженою особою 28.12.2016 року було прийнято рішення, яким внесено зміни до Наказу №48 від 30.11.2016 року і виключено із переліку рахунків виплати по яким було тимчасово обмежено та знято тимчасове обмеження на виплати по таким рахункам (а.с.54).

Рішення, яке оформлене наказом №72 від 28.12.2016 року з відповідними додатками до нього було передано до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб разом із клопотанням про розгляд питання щодо зняття тимчасового обмеження здійснення операцій з виплати коштів за рахунками вкладників Банку до переліку яких входив і ОСОБА_1 (а.с. 56).

28.01.2017 року комісією з питань тимчасових обмежень здійснення неплатоспроможності банком операцій за вкладами було задоволено клопотання Уповноваженої особи та прийнято рішення про зняття тимчасового обмеження здійснення операцій з виплати коштів за рахунками вкладників Банку до переліку яких входив і ОСОБА_1 .

В подальшому до Фонду від Уповноваженою особою було надано додаткову інформацію до Переліку вкладників ПАТ «Артем-Банк», які мають право на відшкодування за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а саме про включення до переліку інформації про позивача.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було затверджено зміни до Загального Реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом в ПАТ «Артем-Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та включено позивача до Загального реєстру.

В подальшому, а саме 27.02.2017 року позивачу було виплачено гарантовану суму відшкодування вкладу у відділенні банку-агента ПАТ «Кредобанк», що підтверджується наявною у матеріалах справи роздруківкою з програмно-апаратного комплексу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (а.с.62).

Враховуючи викладені обстави, колегія суддів вважає, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та його посадові особи в даному випадку діяли правомірно та в межах повноважень, а тому бездіяльність в діях відповідача щодо несвоєчасної виплати позивачу коштів відсутня.

Щодо доводів апелянта про те, що всупереч своїм зобов`язанням на підставі ч.2 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідач протягом дії тимчасової адміністрації не забезпечив перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемним з підстав, визначених ч.3 цієї статті, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до частини 2 статті 38 Закону № 4452-VI протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 цієї статті.

Пунктом 5 розділу II Порядку № 826 визначено, що перевірка правочинів (договорів) на предмет нікчемності проводиться Комісією у період здійснення Фондом тимчасової адміністрації банку.

Водночас у абз. 2 п. 5 розділу ІІ Порядку №826 зазначено, що у разі необхідності проведення перевірки протягом процедури ліквідації банку така перевірка повинна бути завершена не пізніше шести місяців з дня початку процедури ліквідації банку. За рішенням виконавчої дирекції Фонду перевірку може бути продовжено, але не більше, ніж на шість місяців.

Колегією суддів встановлено, що постановою окружного адміністративного суду міста Києва від 25.10.2017 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2018 року та постановою Верховного Суду від 18.10.2019 року, визнано протиправним та нечинним абзац 2 п. 5 розділу II Порядку № 826.

Зокрема, суди у вказаних рішеннях дійшли висновку, що абз. 2 п. 5 розділу II Порядку № 826 розширено повноваження Фонду (його Уповноваженої особи) на проведення перевірки з метою виявлення нікчемних правочинів на період процедури ліквідації, що не відповідає нормам статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням.

Постанова окружного адміністративного суду міста Києва від 25.10.2017 року набрала чинності 13.03.2018 року, отже до цього часу абз. 2 п. 5 розділу ІІ Порядку №826 був чинним та підлягав застосуванню.

Як зазначалось вище, згідно рішення № 2447 від 16.11.2016 року розпочато процедуру виведення ПАТ «Артем-Банк» з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 16.11.2016 року до 15.12.2016 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

15.12.2016 року Правлінням Національного банку України було прийнято рішення № 492-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Артем-Банк».

16.12.2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 2857 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Артем-Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

В даному випадку, дійсно перевірку на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними Комісією було закінчено вже під час процедури ліквідації ПАТ «Артем-Банк», а не тимчасової адміністрації, як про це зазначає апелянт.

Проте, такі дії відповідача не можна визнати протиправними, оскільки на час проведення перевірки діяв абз. 2 п. 5 розділу ІІ Порядку №826, який передбачав можливість здійснення перевірки протягом процедури ліквідації банку.

Щодо доводів апелянта про те, що Фонд повинен був повідомити його як сторону за договором про нікчемність договору та вчинення дії щодо застосування наслідків нікчемності договору, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 1 ч.4 ст.38 Закону № 4452-VI, на який посилається апелянт, чітко визначено, що Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

В даному випадку Фондом не приймалось рішення про нікчемність договору та не вчинялись дії щодо застосування наслідків нікчемності, а лише проводилась перевірка на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними та було застосовано тимчасове обмеження здійснення операцій з виплати коштів окремим вкладникам, а тому обов`язок щодо повідомлення позивача про вказані обставини у відповідача був відсутній.

Доводи апелянта про те, що відповідачем було порушено строк виплати відшкодування за його вкладом, колегія суддів також вважає необґрунтованим, оскільки Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не встановлено чітких строків, протягом яких Фонд гарантування вкладів фізичних осіб має здійснити виплату гарантованої суми.

Враховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що відповідачем не було вчинено протиправних дій чи бездіяльності відносно позивача, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправними рішення та бездіяльність відповідача щодо невнесення позивача до переліку вкладників, що мали право на своєчасне одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Артем-Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у період з 21.12.2016 року по 03.02.2017 року не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на заяви від 22.12.2016 року вх. №4095, від 27.12.2016 року №4145, від 13.01.2017 року №188, колегія суддів зазначає наступне.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що суд першої інстанції не лише не розглянув заявлені позовні вимоги, але й ухилився від надання правової оцінки щодо наявності у нього беззаперечного права на отримання відповідей від Фонду на подані ним заяви у термін не більше одного місяця від дня їх надходження.

Як було зазначено вище у тексті постанови, позивач неодноразово звертався до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Артем-Банк» з заявами про роз`яснення причин невключення його до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів.

Зокрема, 22.12.2016 року позивачем було направлено на адресу відповідача дві заяви за вх. № В-28552/16 та вх. № В-28553/16 (а.с.23-26).

На вказані заяви Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було надано відповідь від 10.01.2017 року вих. №21-036-547/17, в якій зазначено, що Фондом розглянуто заяви позивача та запропоновано останньому для врегулювання питання, звернутися безпосередньо до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Артем-банк» у встановленому законодавством порядку (а.с.30).

Також, позивачем було подано до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб заяву від 26.12.2016 року, в якій ОСОБА_1 просив вжити негайних заходів щодо термінового включення його до реєстру вкладників Пат «Артем-Банк», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду з визначенням суми, що підлягає відшкодуванню.

На вказану заяву відповідачем також було надано відповідь від 08.01.2017 року вих.№37-036-386/17, в якій запропоновано позивачу для врегулювання питання, звернутися безпосередньо до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Артем-банк» у встановленому законодавством порядку (а.с.28).

Отже, Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було виконано свій обов`язок та було вчасно надано відповіді на подані позивачем заяви.

Щодо доводів апелянта про те, що він не отримав відповіді на заяви від 22.12.2016 року вх. №4095, від 27.12.2016 року №4145, від 13.01.2017 року №188, колегія суддів зазначає, що вказані заяви було подано до ПАТ «Артем-Банк» та адресовані вони були уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а не Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а тому у останнього був відсутній обов`язок щодо надання відповіді на вказані заяви.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 401 911,16 грн., що включає пеню, індекс інфляції та 3% річних від простроченої суми, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 5 ст.21 КАС України (ч.2 ст.21 КАС України в редакції чинній на час подання позовну до суду) визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта публічно-правових відносин розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивачем, окрім вимоги про стягнення матеріальної шкоди, заявлено вимоги про визнання протиправними рішення та бездіяльність відповідача щодо невнесення позивача до переліку вкладників, що мали право на своєчасне одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Артем-Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у період з 21.12.2016 року по 03.02.2017 року та ненадання відповіді на заяви від 22.12.2016 року вх. №4095, від 27.12.2016 року №4145, від 13.01.2017 року №188.

Стеттею 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій.

Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

У статті 72 КАС України зазначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексом.

Колегія суддів зазначає, що в супереч вимог ст.77 КАС України, позивачем не надано до суду жодних доказів та не доведено, що діями відповідача йому було спричинено матеріальну шкоду, яка відповідно до вимог ст.22 Цивільного кодексу України є упущеною вигодою.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 401 911,16 грн., що включає пеню, індекс інфляції та 3% річних від простроченої суми також слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

За приписами пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 825/1030/17.

У позовній заяві позивач зазначив, що він у продовж двох місяців був позбавлений права володіти, користуватися та розпоряджатися власними коштами, які він відкладав для життєвих витрат, у тому числі на ліки, продукти харчування тощо. Крім того, позивач зазначив, що він не зміг скористатися своїми коштами під час різдвяних та новорічних свят, купуючи рідним та близьким подарунки зі знижками, оплатити акційні товари та послуги або ж розмістити власні кошти на депозитні вклади за акційними пропозиціями у комерційних або державних банках України.

Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Оскільки позивачем не наведено доказів та не доведено причинно-наслідкового зв`язку між шкодою, заподіяною внаслідок вчасного недоотримання грошових коштів, та діями (бездіяльністю) Фонду, а також враховуючи те, що судом встановлено, що відповідач у спірних правовідносинах діяв правомірно та в межах повноважень, та не порушував прав позивача, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на рішення Шостого апеляційного адміністративного суду України у аналогічній справі, оскільки таке судове рішення, відповідно до ст. 7 КАС України, не є джерелом права, що застосовується судом при вирішенні справ, та виходячи з норм ч. 5 ст. 242 КАС України його висновки не є обов`язковими для врахування.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У рішенні ЄСПЛ від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи те, що суд першої інстанції прийняв правильне по суті рішення, проте у тексті рішення не зазначив належних правових обґрунтувань відмови у задоволенні позовних вимог, а також взагалі не навів будь-яких обгрунтувань щодо частини позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо ненадання відповіді на заяви від 22.12.2016 року вх. №4095, від 27.12.2016 року №4145, від 13.01.2017 року №188; стягнення матеріальної шкоди у розмірі 401 911,16 грн., що включає пеню, індекс інфляції та 3% річних від простроченої суми та моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., колегія суддів вважає, що таке рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії у повному обсязі.

Щодо заявленого позивачем клопотання про постановлення окремої ухвали у справі №826/6135/17 у зв`язку з порушенням представником відповідача законодавства України та вчинення дій, які містять ознаки кримінального правопорушення, серед яких, зокрема, можуть бути злочини, передбачені статтями 366, 382 КК України, а також надіслання постановленої окремої ухвали прокурору або органу досудового розслідування, що повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк та не взяття до уваги жодних доказі у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій учасникам справи №826/6135/17, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у вказаному клопотанні позивач зазначив, що ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2019 року було відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу разом з доказами його надсилання іншим учасникам справи до 27.01.2020 року. У судовому засіданні, яке відбулось 29.01.2020 року представник відповідача стверджувала, що направила на адресу позивача відзив з наданням до суду доказів його надсилання. Проте, позивач вважає, що представник відповідача вдалася до обману суду та фальсифікації документів, оскільки з доданої квитанції АТ "Укрпошта" вбачається, що 21.01.2020 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб сплатив 76,96 грн. за пересилання групової посилки за списком №1537, водночас у самому списку зазначена дата приймання цього документу 21.01.2014 рік, тобто тоді коли позову, апеляційної скарги не існувало. У зв`язку з наведеним позивач вважає, що у діях представника відповідача вбачаються ознаки вчинення кримінальних правопорушень.

Згідно ст.324 КАС України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 249 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Частиною 1 ст.249 КАС України передбачено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

В даному випадку, дослідивши матеріали справи на предмет виявлення зазначених позивачем у клопотанні порушень законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Згідно п. 73 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, під час приймання для пересилання письмової кореспонденції на адресному боці кожного поштового відправлення проставляється відбиток календарного штемпеля.

На календарному штемпелі зазначаються реквізити, передбачені для зазначення на іменних речах об`єктів поштового зв`язку, а також число, місяць, рік і час приймання (відправляння) пошти (поштових відправлень).

У матеріалах справи наявні квитанція АТ "Укрпошта" від 21.01.2020 року про сплату відповідачем коштів у розмірі 76,96 грн. за пересилання групової посилки (4 документи) за списком №1537, та сам список з печаткою АТ "Укрпошта" від 21.02.20.

Зазначена ж після дати 21.02.20 цифра "14" згідно наведених вище Правил надання послуг поштового зв`язку є часом приймання (відправляння) пошти (поштових відправлень).

Твердження позивача про те, що відповідачем не виконано вимог ухвали Окружного адміністративного суду м.Києва від 17.05.2017 року, а саме не надано у зазначений термін письмових заперечень проти позову та всіх матеріалів, що були або мали бути взяті до уваги при прийнятті рішення, колегія суддів також вважає необгрунтованими з наступних підстав.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 17.05.2017 року було зобов`язано відповідача надати до 28.11.2017 року письмові заперечення проти позову та всі матеріали, що були або мали бути взяті до уваги при прийнятті рішення, вчиненні дії, допущенні бездіяльності з приводу яки подано позов.

05.12.2017 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи та залучення до участі у справі другого відповідача. В обгрунтування клопотання Фонд зазначив, що у нього відсутні будь-які первинні документи по вкладникам.

Згідно Журналу судового засідання від 05.12.2017 року судом було розглянуто клопотання Фонду та продовжено розгляд справи в порядку письмового провадження відповідно до ч.6 ст.128 КАС України.

25.01.2018 року Фондом було подано до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 .

Так, згідно ч.5,6 ст.162 КАС України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Колегія суддів зазначає, що нормами Кодексу адміністративного судочинства передбачено обов`язок сторін виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строку.

Фактично вимогами статті 162 КАС України передбачено окрему відповідальність за ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, яка виражається у наданні суду права не приймати до уваги такий відзив та розглянути справу за наявними матеріалами.

Іншої відповідальності за ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк вимогами КАС України не передбачено.

Враховуючи наведене у сукупності колегія суддів дійшла висновку, що доводи позивача про порушення представником відповідача законодавства України та вчинення дій, які містять ознаки кримінального правопорушення є необгрунтованими, а тому клопотання про постановлення окремої ухвали у справі №826/6135/17 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 20.02.2020 року.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В.Файдюк

Є.І.Мєзєнцев