Справа № 480/5199/19
Суддя: А.Б. Діска
Дата ухвалення: 2020-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 лютого 2020 р. Справа №480/5199/19
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Діски А.Б.,
за участю секретаря судового засідання - Заіченко А.М.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Нанки Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/5199/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ в Сумській області) та просить:
1. Визнати протиправними дії відповідача щодо зниження основного розміру раніше, у 2000 та у 2006 роках, нарахованої пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , при поновленні пенсії згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 (далі - Закон №2262-ХІІ) у вересні 2018 року, з 89% до 79 % розміру грошового забезпечення.
2. Згідно вимог ст. 13 Закону № 2262-XII, що була чинною на час його звільнення зі служби в органах МВСУ у грудні 1996 року, на підставі Висновків пенсійного відділення управління МВСУ в області від 01 лютого 2000 року, та від 16 лютого 2006 року, в яких йому була визначена пенсія у розмірі 89% від грошового забезпечення, визначити основний розмір пенсії ОСОБА_1 в розмірі 89% суми грошового забезпечення.
3. Зобов`язати ГУ ПФУ в Сумській області здійснити перерахунок та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 у розмірі 89% відповідних сум грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум, починаючи з 27 вересня 2018 року.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що з грудня 1996 року був пенсіонером органів внутрішніх справ, пенсія призначена за вислугу років відповідно до вимог Закону №2262-ХІІ в розмірі 89%. З червня 2003 року по березень 2006 року позивач отримував пенсію держслужбовця, з 01.03.2006 по 20.06.2006 - отримував пенсію за Законом №2262-ХІІ, з червня 2006 року по вересень 2018 року - отримував пенсію держслужбовця, з 27.09.2018 - по теперішній час отримує пенсію за Законом №2262-ХІІ. При цьому, всупереч вимог законодавства, при нарахуванні пенсії з вересня 2018 року йому встановлено її розмір 79 % грошового забезпечення замість 89%, який було встановлено під час призначення пенсії у 1996 році. На переконання позивача, у відповідача були відсутні підстави для зменшення відсоткового значення розміру його основної пенсії при здійсненні її підрахунку у вересні 2018 року.
Ухвалою суду від 16.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
03.01.2020 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач перебуває на обліку в головному управлінні з 27.09.2018 як отримувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262-ХІІ. Враховуючи 28 років вислуги та те, що ОСОБА_1 відноситься до осіб, які під час проходження служби брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і віднесений в установленому законом порядку до категорії 1 - розмір пенсії становив 89 % від розміру грошового забезпечення.
Відповідно до особистої заяви ОСОБА_1 з 11.12.2018 було переведено на пенсію по інвалідності, відповідно, розмір пенсії становив 80% від грошового забезпечення. При переведенні на пенсію по інвалідності були застосовані норми чинного законодавства, а саме - ст. 21 Закону №2262-ХІІ, якою визначено, що пенсії по інвалідності військовослужбовцям, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються особам з інвалідністю внаслідок війни II групи в розмірі 80 процентів відповідних сум грошового забезпечення. На переконання відповідача, під час нарахування пенсії ОСОБА_1 ГУ ПФУ в Сумській області діяло у відповідності до вимог законодавства, права позивача не порушено, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позову (а.с.42-43).
Ухвалою суду від 10.01.2020 було призначено судове засідання у справі та зобов`язано відповідача надати письмові пояснення щодо змін видів пенсії, які було здійснено ОСОБА_1 , починаючи з моменту призначення пенсії, з посиланням на відповідні норми закону, яким керувався орган пенсійного забезпечення під час таких змін.
30.01.2020 і 06.02.2020 до суду відповідачем було подано пояснення щодо призначення (зміни) пенсії позивачу (а.с.61).
У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.
Суд, заслухавши представників сторін, перевіривши матеріали справи, повно та об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з огляду на наступне.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 з 18.12.1996 був звільнений з органів внутрішніх через хворобу, що підтверджується копією наказу Управління внутрішніх справ Сумської області №157 о/с від 12.12.1996 (а.с.16).
З 24 серпня по 25 вересня 1986 року, позивач протягом 33 діб був відряджений і виконував роботу в населених пунктах зони відчудження Чорнобильської АЕС, що підтверджується копією довідки (а.с.21).
Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 16.12.1997 позивач має 2 групу інвалідності (а.с.20).
За матеріалами пенсійної справи та згідно копії висновку від 02.08.2000 про призначення пенсії за вислугу років згідно із Законом №2262 ОСОБА_1 була призначена пенсія по ст.ст. 12а і 13а у розмірі 89 % грошового забезпечення за Законом №2262-ХІІ з 01.02.2000 (а.с.27).
Враховуючи 28 років вислуги (звільнений за станом здоров`я) розмір пенсії позивача становив 89% від сум грошового забезпечення, де враховано збільшення пенсії на 10%, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії 79%+10% від грошового забезпечення.
Згідно довідки Сумського ОУПФУ в Сумській області від 27.09.2018 № 109468 ОСОБА_1 в період з 03.06.2003 по 30.09.2018 перебував на обліку в Сумському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області як одержувач пенсії за віком відповідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (а.с.52).
У той же час суд наголошує, що в період з 01.03.2006 по 20.06.2006 позивач отримував пенсію за вислугу років за Законом №2262-ХІІ, розмір якої становив 89% грошового забезпечення. Зазначене підтверджується копіями висновку про призначення пенсії від 16.02.2006 року, заяви про перехід на пенсію від Міністерства внутрішніх справ, розпорядження про припинення виплати з 01.03.2006 пенсії у зв`язку з переходом на пенсію по лінії МО та розпорядження №6523 від 27.06.2006 про перерахунок пенсії за віком (а.с. 29, 69-70, 74, 75).
За заявою позивача від 27.09.2018 він перебував на обліку в ГУ ПФУ в Сумській області як отримувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262-ХІІ з 27.09.2018, розмір пенсії становив 79% грошового забезпечення (а.с.53-54).
З 11.12.2018 за заявою позивача ОСОБА_1 переведено на пенсію по інвалідності у відповідності до Закону №2262-ХІІ, основний розмір пенсії становить 80 % грошового забезпечення (а.с.55-56).
08.11.2019 позивач звертався до ГУ ПФУ в Сумській області із заявою про надання роз`яснень щодо розміру пенсії та надання копій матеріалів його пенсійної справи (а.с.22-24).
Листом №2131/П-11 від 21.11.2019 ГУ ПФУ в Сумській області надало позивачу роз`яснення, що на підставі заяви з 27.09.2018 ОСОБА_1 було поновлено виплату пенсії відповідно до Закону №2262-ХІІ у розмірі 79% сум грошового забезпечення, а з 11.12.2018 - за його заявою переведено на пенсію по інвалідності внаслідок війни 2 групи у розмірі 80% сум грошового забезпечення (а.с.25).
Надаючи правову оцінку матеріалам справи, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, визначені в Законі України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (Закон № 2262-XII).
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 2262-XII особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Відповідно до п. а ч. 1 ст. 13 Закону № 2262-XII (у редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби та призначення йому пенсії) пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають вислугу 20 років і більше (пункт "а" статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.
Загальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 85 процентів відповідних сум грошового забезпечення, а особам, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження служби і віднесені до категорії 1, - 95 процентів, до категорій 2 і 3, - 90 процентів.
З аналізу вказаних норм закону вбачається, що загальний розмір пенсії обчислюється при її призначенні.
Згідно зі ст. 7 Закону № 2262-XII (у чинній редакції від 31.08.2018) військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", призначається одна пенсія за її вибором. При цьому різниця між розміром пенсії, на який особа має право відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", і розміром пенсії із солідарної системи відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яка визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, фінансується за рахунок коштів державного бюджету.
За приписами ст. 18 Закону № 2262-XII (у чинній редакції) пенсії по інвалідності особам, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються в разі, якщо інвалідність настала в період проходження ними служби або не пізніше трьох місяців після звільнення зі служби, або якщо інвалідність настала пізніше тримісячного терміну після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва тощо), яке виникло в період проходження військової служби чи під час перебування в полоні або заручником, якщо полонення чи захоплення заручником не було добровільним і особа, яка має право на пенсію за цим Законом, перебуваючи в полоні або заручником, не вчинила злочину проти миру і людства.
Згідно з п. а ст. 21 Закону № 2262-XII (у чинній редакції) пенсії по інвалідності військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються в таких розмірах: особам з інвалідністю внаслідок війни I групи - 100 процентів, II групи - 80 процентів, III групи - 60 процентів відповідних сум грошового забезпечення (заробітку).
Як було зазначено вище, за матеріалами пенсійної справи та згідно копії висновку від 02.08.2000 про призначення пенсії за вислугу років згідно із Законом №2262-ХІІ, ОСОБА_1 була призначена пенсія по ст.ст. 12а і 13а Закону №2262-ХІІ з 01.02.2000 у розмірі 89 % грошового забезпечення за 28 років вислуги (звільнений за станом здоров`я) (а.с.27), де враховано збільшення пенсії на 10%, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії.
Крім того, у 2006 році відповідач вже здійснював переведення позивача з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за вислугу років, відповідно до Закону №2262-ХІІ і розмір пенсії відповідав тому, який було визначено при призначенні позивачу пенсії - 89 % сум грошового забезпечення.
Як вбачається з матеріалів пенсійної справи позивача та листа-відповіді ГУ ПФУ в Сумській області №2131/П-11 від 21.11.2019 (а.с.25,54), з 27.09.2018 ОСОБА_1 було поновлено виплату пенсії військовослужбовця відповідно до Закону № 2262-XII. Однак, при її розрахунку відповідачем не було враховано визначений при призначенні пенсії розмір, а було визначено розмір пенсії 79% від сум грошового забезпечення.
Необхідно відмітити, що згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення №5-рп/2002).
Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.
Також, у Рішенні від 11.10.2005 № 8-рп/2005 Конституційний Суд зазначив, що утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов`язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовчих органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм Конституції України а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.
Отже, виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.
Відповідно до ч. 2 ст. 19, ст. 22 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керуєтьсяпринципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Керуючись частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства Українитастаттею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Зокрема, статтею 1 Першого протоколу Конвенції передбачено: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів".
У справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилокі сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про те, що дії державного органу у спірних правовідносинах не відповідають принципу "належного урядування", оскільки відсотковий розмір пенсії позивача вже визначався, при призначенні йому пенсії за вислугу років, та не змінювався при переведенні на цей вид пенсії у 2006 році, а тому застосування іншого розміру пенсії при її поновленні 27.09.2018 року спричинило через тривалий проміжок часу зменшення розміру пенсійних виплат позивача за наявності у нього на те законних і правомірних очікувань.
Так, у справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» Європейським судом з прав людини визначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції слід застосовувати для захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.
Отже, «законні очікування - це очікування можливості (ефективного) здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого (того, яке випливає з інших прав), у разі якщо особа прямо не виключена з кола тих, хто є носіями відповідного права. Принцип законного очікування спрямований на те, щоб у випадках, коли особа переконана, що досягне певного результату, якщо буде діяти відповідно до норм правової системи, забезпечити захист цих очікувань».
При цьому, в своєму рішенні у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд» та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення дійсним та розраховувати на певний стан речей.
Зокрема, виплата пенсії позивачу в розмірі, визначеному ще у 2000 році та розмір якої було підтверджено органом, що здійснює пенсійне забезпечення, у 2006 році, створило у позивача правомірні очікування щодо певного стану речей (у майбутньому), яких можна вважати складовою частиною власності (розміру належного пенсійного забезпечення, що не буде зменшено в подальшому).
Як висновок, суд вважає обґрунтованим твердження позивача про те, що дії ГУ ПФУ в Сумській області щодо зменшення розміру пенсії за вислугу років ОСОБА_1 при поновленні пенсії згідно Закону України №2262-ХІІ у вересні 2018 року, з 89% до 79 % розміру грошового забезпечення, є протиправними.
Суд зазначає, що оскільки, як встановлено судом та не заперечувалось представником відповідача, позивачу було поновлено, а не призначено, пенсію за вислугу років, то підстав для застосування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 31.10.2019 у справі №577/2576/17 у суду немає, оскільки у даній справі склалися інші відмінні правовідносини.
Таким чином, розмір пенсії позивача після поновлення її виплати у відповідності до вимог Закону №2262-XII складав 79 %, а повинен складати 89 %.
Щодо вимоги позивача визначити основний розмір пенсії 89 % сум грошового забезпечення, то такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відповідач, призначаючи пенсію ОСОБА_1 у 2000 році визначив її основний розмір 89% сум грошового забезпечення, однак, при здійсненні поновлення пенсії протиправно зменшив її розмір до 79% сум грошового забезпечення.
Позивач просив суд зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 у розмірі 89% відповідних сум грошового забезпечення, починаючи з 27.09.2018.
Проте, суд зазначає, що з 11.12.2018 позивача переведено на пенсію по інвалідності за Законом №2262-XII.
Як передбачено ст. 23 Закону № 2262-XII в разі наявності у особи з інвалідністю з числа осіб офіцерського складу, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби та військової служби за контрактом, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом вислуги, необхідної для призначення пенсії за вислугу років (пункт "а" статті 12), пенсія по інвалідності може призначатися їм у розмірі пенсії за вислугу років відповідно до вислуги (пункт "а" статті 13).
З урахуванням вказаної норми розмір пенсії позивача по інвалідності може відповідати розміру пенсії за вислугу років відповідно до вислуги ОСОБА_1 .
Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 по справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.
З урахуванням викладеного, на переконання суду, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання ГУ ПФУ в Сумській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 у розмірі 89 % відповідних сум грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум, починаючи з 27 вересня 2018 року.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).
Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.
Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає суду підстави для висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 257, 262-263, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
В задоволенні інших вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18.02.2020.

Суддя А.Б. Діска