Справа № 440/1840/19
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2020-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 р.Справа № 440/1840/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Сич С.С., м. Полтава) від 10.10.2019 року (повний текст складено 21.10.2019 року) по справі № 440/1840/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи "Кременчуцька виправна колонія (№ 69)"

про визнання дій неправомірними, стягнення грошової компенсації та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Политавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просила: визнати протиправними дії Державної установи "Кременчуцька виправна колонія (№ 69)" щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 38997,90 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 267785,58 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що при звільненні з Державної установи "Кременчуцька виправна колонія (№ 69)" з ОСОБА_1 не проведено повного розрахунку, а саме, позивачу не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в кількості 90 діб за період роботи позивача у Кременчуцькій виховній колонії в Полтавській області. Також вважає, що відповідач повинен був виплатити позивачу і середній заробіток за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку в сумі 267785,58 грн. на підставі ст. 117 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року по справі № 440/1840/19 позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Державної установи "Кременчуцька виправна колонія (№ 69)", що полягає у не зарахуванні часу, за який ОСОБА_1 не використала відпустку за попереднім місцем роботи у Кременчуцькій виховній колонії в Полтавській області, до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на щорічні основну та додаткові відпустки; зобов`язано Державну установу "Кременчуцька виправна колонія (№ 69)" зарахувати час, за який ОСОБА_1 не використала відпустку за попереднім місцем роботи у Кременчуцькій виховній колонії в Полтавській області, до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на щорічні основну та додаткові відпустки, та у зв`язку з цим нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані ОСОБА_1 дні відпустки. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодилася з рішенням суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні позивач підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача у судовому засіданні, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходила службу у Кременчуцькій виховній колонії в Полтавській області з 09.07.1997 по 23.01.2009, що підтверджується послужним списком ОСОБА_1 , копія якого наявна у матеріалах справи (а.с. 150-152).

Наказом Управління департаменту України з питань виконання покарань у Полтавській області № 3о/с від 16.01.2009 р. призначено майора внутрішньої служби ОСОБА_1 головним бухгалтером Кременчуцької виправної колонії (№ 69), увільнивши її від посади головного бухгалтера Кременчуцької виховної колонії, з 23.01.2009 р. (а.с. 23).

Довідкою Державної установи "Кременчуцька виховна колонія" від 29.10.2018 р. № 9/19-23-18/С-23, копія якої наявна у матеріалах справи (а.с. 110), підтверджено, що згідно Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114, у майора внутрішньої служби ОСОБА_1 залишок невикористаних чергових відпусток станом на 22.01.2009 складає: за 2005 рік - 10 діб, за 2006 рік - 18 діб, за 2007 рік - 32 доби, за 2008 рік - 30 діб.

При цьому, Кременчуцькою виховною колонією в Полтавській області видано грошовий атестат ОСОБА_1 № 1 (вих. № 9/248 від 26.01.2009), у якому, крім іншого, зазначено про відсутність не використаних діб відпустки за поточний рік та за попередні роки, а також про відсутність заборгованості, що підлягає стягненню (а.с. 85).

Позивач пояснила, що 23.09.2009 р. Кременчуцькою виховною колонією в Полтавській області видано довідку № 9/819, копію якої позивач додав до позовної заяви (а.с. 33), у якій зазначено, що невикористана відпустка майора внутрішньої служби ОСОБА_1 на час переведення її до Кременчуцької виправної колонії (№ 69), а саме, на 23.01.2009 р. становить 90 діб: за 2005 рік - 10 діб, за 2006 рік - 18 діб, за 2007 рік - 32 доби, за 2008 рік - 30 діб. У 2009 році відпустка не надавалась. У довідці зазначено, що вона видана в доповнення до грошового атестата № 1 від 26.01.2009 р.

Відомості про довідку від 23.01.2009 р. № 9/819 (Крем. ВК) внесені ДУ "Кременчуцька виправна колонія (№ 69)" до особової карточки № 14-062793 щодо ОСОБА_1 , копія якої наявна у матеріалах справи (а.с. 32).

Наказом ДУ "Кременчуцька виправна колонія (№ 69)" № 124/ОС-17 від 11.09.2017 звільнено у відповідності з Законом України "Про Національну поліцію" за пунктом 4 частини 1 статі 77 (у зв`язку із скороченням штатів або переведенням організаційних заходів) підполковника внутрішньої служби Саган ОСОБА_2 Г., головного бухгалтера бухгалтерії 11.09.2017 р. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні складає 20 років 02 місяці 02 дні, у пільговому обчисленні 26 років 10 місяців 22 дні. Чергова відпустка за 2010 рік невикористана на 35 діб і щорічна чергова відпустка за 2017 рік невикористана на 30 діб. Додаткова соціальна відпустка за 2014 рік, 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, як одинокій матері невикористана на 40 діб (а.с. 22, 68).

За змістом грошового атестату № 10 ОСОБА_1 від 15.09.2017 позивачем на день звільнення не використано 105 діб відпустки за попередні роки, отримано компенсацію за невикористані доби відпустки 35271,02 грн. У цьому грошовому атестаті зазначено про відсутність заборгованості перед позивачем (а.с. 31, 86)

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Кременчуцької виховної колонії управління державної пенітенціарної служби України в Полтавській області (далі відповідач), в якому просила: визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати грошової компенсації позивачу за невикористані дні відпустки; стягнути з відповідача 9558,90 грн. грошової компенсації за невикористані дні відпустки; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 305353,75 грн; стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 14.03.2017 р. адміністративний позов задоволено: визнано протиправними дії Кременчуцької виховної колонії щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку; стягнуто з Кременчуцької виховної колонії на користь ОСОБА_1 грошову компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 9558,90 грн.; стягнуто з Кременчуцької виховної колонії на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 305353,75 грн.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2017 р. апеляційну скаргу Державної установи "Кременчуцька виховна колонія" задоволено, постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 14.03.2017 р. скасовано та ухвалено нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.10.2018 р. у справі № 816/2282/16 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2017 р. залишено без змін (а.с. 15-20). Верховним Судом у своєму рішенні зазначено, що судом апеляційної інстанції встановлено, що переміщення позивачки на підставі наказу УДДУзПВП у Полтавській області № 3 о/с від 16.01.2009 року відображене в її послужному списку, який також підтверджує, що звільнення зі служби не відбувалось. Наказу про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ (зі служби) не видавалося, оскільки вона продовжила проходити службу в Державній кримінально-виконавчій службі, але в іншій установі виконання покарань - на посаді головного бухгалтера Кременчуцької виправної колонії (№ 69). Суд апеляційної інстанції встановив, що майор внутрішньої служби ОСОБА_1 з Державної кримінально-виконавчої служби України на підставі п. 62, 64, 65 Положення про проходження служби не звільнялась.

Отримавши копію постанови Верховного Суду від 04.10.2018 р. та вважаючи протиправними дії Державної установи "Кременчуцька виправна колонія (№ 69)" щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні позивача зі служби 11.09.2017 р., ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскільки на час переведення ОСОБА_1 з Кременчуцької виховної колонії в Полтавській області до Державної установи "Кременчуцька виправна колонія (№ 69)" ОСОБА_1 мала невикористану відпустку кількістю 90 діб, а саме: за 2005 рік - 10 діб, за 2006 рік - 18 діб, за 2007 рік - 32 доби, за 2008 рік - 30 діб, та не висловила бажання щодо перерахування грошової компенсації за невикористані нею дні щорічних відпусток на рахунок Державної установи "Кременчуцька виправна колонія (№ 69)", куди ОСОБА_1 була переведена з Кременчуцької виховної колонії в Полтавській області, Державна установа "Кременчуцька виправна колонія (№ 69)" повинна була зарахувати час, за який ОСОБА_1 не використала відпустку за попереднім місцем роботи у Кременчуцькій виховній колонії в Полтавській області, до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на щорічні основну та додаткові відпустки. Однак, відповідач не зарахував час, за який ОСОБА_1 не використала відпустку за попереднім місцем роботи у Кременчуцькій виховній колонії в Полтавській області, до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на щорічні основну та додаткові відпустки. Суд першої інстанції зазначив, що саме такий спосіб захисту в повній мірі сприятиме відновленню порушених прав позивача у цій справі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в іншій частині, суд першої інстанції вказав, що зважаючи на те, що на час розгляду даної справи позивачу не зараховано час, за який ОСОБА_1 не використала відпустку за попереднім місцем роботи у Кременчуцькій виховній колонії в Полтавській області, до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на щорічні основну та додаткові відпустки, та у зв`язку з цим не нараховано та не виплачено ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки, вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є передчасною.

Судовим розглядом встановлено, що позивач з 23.01.2009 р. по 11.09.2017 р. проходила службу в Державній установі «Кременчуцька виправна колонія (№ 69)» на посаді головного бухгалтера відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Згідно наказу № 124/ОС-17 від 11.09.2017 р. у відповідності з Законом України «Про національну поліцію» за пунктом 4 частини 1 статті 77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) звільнена з посади головного бухгалтера бухгалтерії 11.09.2017 року і в цьому наказі зазначено про 105 діб не використаної відпустки, а саме: 1) чергова відпустка за 2010 рік не використана на 35 діб; 2) щорічна чергова відпустка за 2017 рік не використана на 30 діб; 3) додаткова соціальна відпустка за 2014 рік, 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, як одинокій матері, не використана на 40 діб.

В той же час, в наказі № 124/ОС-17 від 11.09.2017 р. при звільненні не зазначено про не використану чергову відпустку та не виплачена компенсація за невикористані дні відпустки в кількості 90 днів: за 2005 рік - 10 діб, за 2006 рік - 18 діб, за 2007 рік - 32 доби, за 2008 рік - 30 діб.

Відповідно до копії особистої картки ОСОБА_1 працівником відділу по роботі з персоналом Кременчуцької виправної колонії (№ 69) було зроблено запис з оригіналу довідки № 9/819 від 23.09.2009 р., яка була додатком до грошового атестату та надана пізніше у зв`язку з невиплатою коштів за невикористані дні відпустки.

Судовим розглядом також встановлено, що 26.08.2016 р. позивач письмово звернулася до начальника Кременчуцької виховної колонії Величка Ю.В. з проханням надати довідку про невикористані дні відпустки на момент переведення (переміщення) до Кременчуцької виправної колонії (№ 69), але відповідь надана не була, що стало підставою для звернення до суду із вимогою про стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпустки, стягнення з Кременчуцької виховної колонії середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, рішеннями судів у справі № 816/2282/16 позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог виключно з тієї підстави, що наказу про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ (зі служби) не видавалося, оскільки вона продовжила проходити службу в Державній кримінально-виконавчій службі, але в іншій установі виконання покарань - на посаді головного бухгалтера Кременчуцької виправної колонії (№ 69). Верховним Судом у цій справі також висловлена правова позиція, що грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за всі попередні роки позивач мала право отримати тільки на день звільнення.

Колегія суддів зазначає, що порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки встановлені Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 р. № 114 (далі - Положення № 114).

Пунктом 56 Положення № 114 визначено, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Як встановлено судом у ході розгляду справи, ОСОБА_1 проходила службу у Кременчуцькій виховній колонії в Полтавській області з 09.07.1997 р. по 23.01.2009 р., що підтверджується послужним списком ОСОБА_1 , копія якого наявна у матеріалах справи (а.с. 150-152), а наказом Управління департаменту України з питань виконання покарань у Полтавській області № 3о/с від 16.01.2009 призначено майора внутрішньої служби ОСОБА_1 головним бухгалтером Кременчуцької виправної колонії (№ 69), увільнивши її від посади головного бухгалтера Кременчуцької виховної колонії, з 23.01.2009 р. (а.с. 23).

Відповідно до ч. 3 ст. 83 КЗпП України у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник.

В той же час, ч. 2 ст. 81 КЗпП України встановлено, якщо працівник, переведений на роботу на інше підприємство, в установу, організацію, повністю або частково не використав щорічні основну та додаткові відпустки і не одержав за них грошову компенсацію, то до стажу роботи, що дає право на щорічні основну та додаткові відпустки, зараховується час, за який він не використав ці відпустки за попереднім місцем роботи.

В рішенні суду першої інстанції, з посиланням на приписи ч. 3 ст. 83 КЗпП України, зазначено, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження висловлення ним бажання у будь-якій формі щодо перерахування на рахунок відповідача, куди позивач був переведений по службі, грошової компенсації за невикористані позивачем дні щорічних відпусток у Кременчуцькій виховній колонії в Полтавській області, зокрема: за 2005 рік - 10 діб, за 2006 рік - 18 діб, за 2007 рік - 32 доби, за 2008 рік - 30 діб. На підставі цього, суд при вирішенні спірних правовідносин дійшов до висновку про наявність підстав для застосування приписів ч. 2 ст. 81 КЗпП України.

В той же час, колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи № 816/2282/16 судом апеляційної інстанції встановлено та з цим висновком погодився суд касаційної інстанції, що переміщення позивачки здійснювалося на підставі наказу Управління державного департаменту України з питань виконання покарань у Полтавській області № 3 о/с від 16.01.2009 року відображене в її послужному списку.

Верховний Суд України в постанові від 01.11.2017 р. по справі № 6-1568цс17 висловив свою правову позицію щодо порядку переведення і переміщення працівників в межах підприємства.

Норма ст. 32 КЗпП України передбачає, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації або в іншу місцевість хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 вищевказаного кодексу і в інших випадках, передбачених законом.

У частині 2 ст. 32 КЗпП України відзначається, що не зважає переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті в межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. Отже, з урахуванням зазначених норм власник не має права вийти за межі трудового договору та його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливо, поза ним - протиправне.

Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, тобто залишаються незмінними всі істотні умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади).

Судовим розглядом встановлено, що у випадку позивача мало місце саме переміщення, оскільки наказом Управління державного департаменту України з питань виконання покарань у Полтавській області № 3 о/с від 16.01.2009 р. призначено ОСОБА_1 головним бухгалтером Кременчуцької виправної колонії (№ 69), увільнивши її від посади головного бухгалтера Кременчуцької виховної колонії та оскільки наказ видався Управлінням державного департаменту України з питань виконання покарань у Полтавській області, колегія суддів зазначає, що як Кременчуцька виправна колонія, так і Кременчуцька виховна колонія на той час були підпорядковані одній організації, тобто фактично переміщення позивача мало місце в межах однієї організації.

Судова колегія зазначає, що згідно довідки від 29.10.2018 р. № 9/19-23-18/С-23 залишок невикористаних чергових відпусток позивачем, станом на 22.01.2009 р. складає: за 2005 рік - 10 діб, за 2006 рік - 18 діб, за 2007 рік - 32 доби, за 2008 рік - 30 діб (всього - 90 діб). Крім того, 23.09.2009 р. Кременчуцькою виховною колонією в Полтавській області видано довідку № 9/819, у якій зазначено, що невикористана відпустка майора внутрішньої служби ОСОБА_1 на час переведення її до Кременчуцької виправної колонії (№ 69), а саме, на 23.01.2009 становить 90 діб: за 2005 рік - 10 діб, за 2006 рік - 18 діб, за 2007 рік - 32 доби, за 2008 рік - 30 діб. У довідці зазначено, що вона видана в доповнення до грошового атестата № 1 від 26.01.2009 р. Відомості про довідку від 23.01.2009 № 9/819 (Крем. ВК) внесені ДУ "Кременчуцька виправна колонія (№ 69)" до особової карточки № 14-062793 щодо ОСОБА_1 , копія якої наявна у матеріалах справи (а.с. 32).

Таким чином, колегія суддів зазначає, що на дату звільнення відповідач володів інформацією щодо кількості невикористаних днів відпусток, але в наказі про звільнення зі служби зазначив кількість днів невикористаних відпусток, починаючи з 2010 року, тобто відповідачем протиправно не враховано кількість днів невикористаних відпусток, про які вказувалося у довідці від 23.01.2009 р. № 9/819 та не проведено їх виплату при звільненні, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Враховуючи те, що судом першої інстанції помилково враховано при вирішенні спірних правовідносин приписи ч. 2 ст. 81 КЗпП України, та не врахованого тією обставини, що у спірних правовідносинах мало місце переміщення працівника, а не його переведення, колегія суддів дійшла до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 38997,90 грн.

Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У зв`язку з цим, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року по справі № 440/1840/19 підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Державної установи "Кременчуцька виправна колонія (№ 69)", що полягає у не зарахуванні часу, за який ОСОБА_1 не використала відпустку за попереднім місцем роботи у Кременчуцькій виховній колонії в Полтавській області, до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на щорічні основну та додаткові відпустки та в частині зобов`язання Державну установу "Кременчуцька виправна колонія (№ 69)" зарахувати час, за який ОСОБА_1 не використала відпустку за попереднім місцем роботи у Кременчуцькій виховній колонії в Полтавській області, до стажу роботи ОСОБА_1 що дає право на щорічні основну та додаткові відпустки, та у зв`язку з цим нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані ОСОБА_1 дні відпустки з прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними дій Державної установи "Кременчуцька виправна колонія (№ 69)" щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 38997,90 грн. (тридцять вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто сім гривень) 90 коп.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 267785,58 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в поліції (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, у зв`язку із чим, суд вважає, що до вказаних спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Кодексу законів про працю України.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в поліції.

Тобто, виходячи з наведених вимог Закону, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 806/535/16, від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та від 11.10.2018 у справі № 806/829/17.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Зі змісту наведеної норми слідує, що захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Враховуючи те, що на момент вирішення цих правовідносин грошову компенсацію за невикористані дні відпустки не виплачено, тобто фактичного розрахунку не здійснено, вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є передчасною, а тому не підлягає задоволенню.

Враховуючи те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року по справі № 440/1840/19 в цій частині прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року по справі № 440/1840/19 задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року по справі № 440/1840/19 скасувати в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Державної установи "Кременчуцька виправна колонія (№ 69)", що полягає у не зарахуванні часу, за який ОСОБА_1 не використала відпустку за попереднім місцем роботи у Кременчуцькій виховній колонії в Полтавській області, до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на щорічні основну та додаткові відпустки та в частині зобов`язання Державну установу "Кременчуцька виправна колонія (№ 69)" зарахувати час, за який ОСОБА_1 не використала відпустку за попереднім місцем роботи у Кременчуцькій виховній колонії в Полтавській області, до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на щорічні основну та додаткові відпустки, та у зв`язку з цим нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані ОСОБА_1 дні відпустки та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Державної установи "Кременчуцька виправна колонія (№ 69)" щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки.

Стягнути з Державної установи "Кременчуцька виправна колонія (№ 69)" на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 38997,90 грн. (тридцять вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто сім гривень) 90 коп.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року по справі № 440/1840/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 17.02.2020 року