Справа № 420/5566/19
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2020-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/5566/19
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Запорожана Д.В.,

суддів Джабурія О.В., Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 3 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язати вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» про визнання протиправною бездіяльністі відповідача, що полягає у непроведенні нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, з урахуванням строку календарної служби для виплати розміру одноразової грошової допомоги 15 років 04 місяців 14 днів, в розмірі 61489,60 грн., а також у не проведенні нарахування та виплати грошової компенсації за не отримане речове майно в сумі 13382,55 грн.; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні, з урахуванням строку календарної служби для виплати розміру одноразової грошової допомоги - 15 років 04 місяців 14 днів, в розмірі 61489,60 грн.; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за не отримане речове майно в сумі 13382,55 грн.; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 64653,75 грн.; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував незаконністю спірної бездіяльності.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 3 грудня 2019 року позов задоволено частково. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за не отримане речове майно в сумі 13382,55 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вищенаведене рішення, як таке, що прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права і прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості даного позову та наявності підстав для його часткового задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що проходив службу в органах внутрішніх справ в період з 16.12.2002 по 31.12.2004 року, з 01.12.2006 по 13.12.2012 рік та звільнений в запас Збройних Сил України за п. 64 «ж» (за власним бажанням), та під час звільнення з органів внутрішніх справ одноразову грошову допомогу при звільненні не отримував.

15.08.2013 року наказом Управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області №35 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 був прийнятий до Державної кримінально-виконавчої служби України та призначений на посаду старшого інспектора відділу соціально-виховної та психологічної роботи.

17.10.2013 року наказом №69 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 встановлено стаж для відсоткової надбавки за вислугу років 09 років 08 місяців 12 днів.

Наказом №50/ОС-19 від 31.05.2019 року «Про особовий склад» майора внутрішньої служби інженера сектору інженерно-технічних засобів охорони, зв`язку та інформації державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» з 31.05.2019 року ОСОБА_1 звільнено відповідно до пункту 2 частини 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) (а.с.48).

Відповідно до витягу з наказу відповідача від 31.05.2019 року №50/ОС-19 позивач мав вислугу років служби в Державній кримінально-виконавчій службі України на день звільнення в календарному обчисленні 15 (п`ятнадцять) років 04 (чотири) місяців 14 (чотирнадцять) днів, у пільговому обчисленні - 17 (сімнадцять) років 03 (три) місяці 19 (дев`ятнадцять) днів. Строк календарної служби для виплати розміру одноразової грошової допомоги складає 05 (п`ять) років 09 (дев`ять) місяців 16 (шістнадцять) днів.

При цьому працівниками сектору по роботі з персоналом державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» при перевірці особової справи ОСОБА_1 з`ясовано, що встановлений стаж наказом №69 о/с від 17.10.2013 року «По особовому складу» 09 років 08 місяців 12 днів для відсоткової надбавки за вислугу років є необґрунтованим, оскільки при звільненні ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ (попереднього місця роботи) його вислуга років становила 10 років 05 днів, у пільговому 13 років 01 день, що підтверджується витягом з наказу начальника ГУ МВС в Одеській області від 13.12.2012 року №650 о/с (а.с.132)

За фактом з`ясованих обставин було призначено службове розслідування, в ході якого з`ясовано, що дії колишнього працівника установи, заступника начальника СІЗО начальника сектору по роботі з особовим складом ОСОБА_2 , на якого покладався обов`язок щодо підготовки та погодження проекту наказів по особовому складу, є неправомірним.

На підставі наведеного начальником державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» підполковником внутрішньої служби Р.С. Чуєвим 13.08.2019 року затверджено висновок службового розслідування за фактом порушення вимог чинного трудового законодавства у частині обчислення стажу служби для виплати надбавки за вислугу років рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, з якого вбачається, що ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням з Міністерства внутрішніх справ України у запас Збройних Сил України наказом начальника ГУ МВС України в Одеській області від 13.12.2012 року №650 о/с з 13.12.2013 року та згідно зазначеного витягу з наказу його вислуга років становить 10 років 05 днів, що підтверджується відповідним записом у послужному списку особової справи позивача. Разом з тим у наведеному висновку також зазначено, що: зазначене розслідування можливо вважати таким, що закінчено; за невиконання вимог пункту 7 Порядку обчислення стажу служби для виплати надбавки за вислугу років рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, абзацу 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» підполковник внутрішньої служби ОСОБА_2 , заступник начальника СІЗО начальник сектору по роботі з особовим складом, заслуговує на притягнення до дисциплінарної відповідальності, але, враховуючи, що відповідна особа звільнена з ДКВС з 05.12.2013 року наказом Управління ДПтСУ в Одеській області від 05.12.2013 року №54 о/с, обмежитись цим (а.с.40-41).

Отже з врахуванням зазначеного, наказом відповідача від 13.08.2019 року №72/ос-19 «Про внесення змін до наказу Ізмаїльського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області від 17.10.2013 №69 о/с «По особовому складу»» внесено зміни в частині встановлення стажу для відсоткової надбавки за вислугу років станом на 01.10.2013 року ОСОБА_1 та здійснено донарахування надбавки за вислугу років за період проходження служби з серпня 2013 року по грудень 2013 з урахуванням індексу інфляції відповідно до чинного законодавства України, на підтвердження чого, також надана бухгалтерська довідка на ОСОБА_1 відповідно до якої донарахована надбавка за вислугу років з жовтня 2013 року по січень 2014 року (а.с.133-134).

Також вищенаведені відомості щодо стажу вислуги років позивача підтверджуються наданою відповіддю Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Одеській області від 27.08.2019 року №9/6427 на запит державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» щодо підтвердження правильності розрахунку від 25.07.2019 року №6/4-3859, з якого вбачається, що ОСОБА_1 дійсно звільнений з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п. 64 «ж» (за власним бажанням) Положення у спеціальному званні «капітан міліції» з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні 10 років 05 місяців, у пільговому обчисленні 13 років 01 день (а.с.140).

Позивач в позовній заяві зазначає, що йому при звільненні зі служби відповідачем 31.05.2019 року було виплачено грошові кошти в загальній сумі 30744,80 грн. (тридцять тисяч сімсот сорок чотири гривні вісімдесят копійок) одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, а саме за період обчислення календарної служби, який становить 05 (п`ять) років 09 (дев`ять) місяців 16 (шістнадцять) днів.

Позивач вважає, що невиплата відповідачем йому при звільнення зі служби одноразову грошову допомогу виходячи з календарного обчислення, яке повинно становити 15 років 04 місяців 14 днів є протиправним, оскільки одноразова грошова допомога раніше йому не виплачувалась та відповідно до стажу, який встановлено наказом №69 о/с «По особовому складу» від 17.10.2013 року для відсоткової надбавки за вислугу років 09 років 08 місяців 12 днів вбачається, що на момент його звільнення з попереднього місця роботи він не мав права отримати таку грошову допомогу, оскільки не набув на той момент відповідного стажу для права на її отримання згідно до абзацу 4 пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів від 17.07.1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їх сімей».

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України".

Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України (п.1 ст.6 Закону).

Відповідно до п.2 ст.14 Закону, служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Частиною 1 статті 23 Закону визначено, що держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів Украйні.

При цьому, механізм виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України визначено Порядком виплат грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 року № 925/5.

Пунктом 1 розділу 3 Порядку передбачено, що у разі звільнений зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності календарної вислуги років 10 років і більше.

За змістом ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Аналогічне положення затверджене в абзаці четвертому пункту 10 постанови КМУ від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей", згідно з якими військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:

- які звільняються із служби за власним бажанням або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно абзацу 2 пункту 14 Постанови №393 військовослужбовцям, поліцейським, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, співробітникам Служби судової охорони, звільненим із служби безпосередньо з посад, які вони займали в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у закладах вищої освіти із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі, Службі судової охорони, виплата одноразової грошової допомоги у випадках, передбачених пунктом 10 цієї постанови, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких військовослужбовці та зазначені особи працювали.

В той же час, ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» передбачено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право па пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 13.12.2012 року був звільнений з органів внутрішніх справ, а саме з ГУ МВС України в Одеській області. (а.с.26). При цьому при звільненні з органів внутрішніх справ, як вбачається з витягу з наказу начальника ГУ МВС України в Одеській області, вислуга років позивача у календарному обчисленні становить 10 років 05 днів, у пільговому 13 років 01 день. Такі ж відомості вбачаються також з листа ГУ МВС України в Одеській області від 27.08.2019 року №9/6427, згідно якого вбачається, що ОСОБА_1 згідно архівних обліків дійсно звільнений з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за п. 64 «ж» (за власним бажанням) Положення у спеціальному званні «капітан міліції» з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні 10 років 05 днів, у пільговому 13 років 01 день, при цьому одноразова грошова допомога при звільненні з ГУ МВС України в Одеській області йому не виплачувалась, відомості щодо причин не виплати відсутні.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в 2012 році за попереднім місцем роботи, тобто в органах внутрішніх справ ГУ МВС України в Одеській області, а тому враховуючи вищезазначені норми та ту обставину, що позивач в 2019 році був звільнений зі служби, з органів Державної кримінально-виконавчої служби, які підпорядковуються Міністерству юстиції України йому належить до виплати одноразова грошова допомога за період календарної служби з дня останнього прийняття на службу без врахування періоду попередньої служби.

При цьому причина неотримання вказаної допомоги при звільненні у 2012році, не є предметом спору по цій справі, оскільки, позивач мав право на звернення до суду з позовом про стягнення належних йому коштів з органу внутрішніх справ.

З врахуванням наведеного, та вищевказаних норм, а також те, що позивач повторно звільнений зі служби, яка не відноситься до органів внутрішніх справ, суд доходить до висновків про те, що ОСОБА_1 належить до виплатити одноразова грошова допомога за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, тобто з 15.08.2013 року, незалежно від факту отримання чи неотримання останнім вказаної допомоги при звільненні вперше.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.09.2018 року по справі № 802/528/16-а.

Отже, виходячи з матеріалів справи, позивач має вислугу років при повторному зарахуванні на службу в органи ДКВС - 5 років 09 місяців 16 днів.

При звільненні ОСОБА_1 зі служби з Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, відповідачем були виплачені всі кошти, належні йому при звільненні згідно чинного законодавства.

Крім того, позивачем не надавалось будь-яких доказів на підтвердження скасування або оскарження ним наказу начальника ГУ МВС України в Одеській області від 13.12.2012 року №650 о/с з 13.12.2013 року згідно якого позивача звільнено за власним бажанням з Міністерства внутрішніх справ України у запас Збройних Сил України та згідно якого його вислуга років становить 10 років 05 днів.

Враховуючи всі обставини справи, суд дійшов висновку, про необґрунтованість позовних вимог в частині щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у не проведенні нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, з урахуванням строку календарної служби для виплати розміру одноразової грошової допомоги 15 років 04 місяців 14 днів, в розмірі 61489,60 грн., а тому відповідно задоволенню така вимога не підлягає.

За таких обставин колегія суддів зазначає про відсутність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплачувати позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, в частині, що стосується виплати йому одноразової грошової допомоги.

Щодо н проведення нарахування та виплати грошової компенсації за не отримане речове майно в сумі 13382,55 грн., судова колегія зазначає наступне.

29.07.2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою про надання довідки з вказанням кількості предметів, за які йому повинні виплатити грошову компенсацію за невикористане речове майно, а також розрахувати та видати йому суму до виплати, як компенсацію за невикористане речове майно (а.с.55-59).

20.08.2019 року відповідачем на вищенаведену заяву надано відповідь №6/3-30-19/т-29, разом з якою також надано копію засвідченої довідки №56 від 03.06.2019 року «Про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 », а також повідомлено, що відповідно до п.22 Постанови Кабінету Міністрів України №578 від 14.08.2013 року «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України» грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі. Станом на 01.08.2019 року до державної установи «Ізмаїльский слідчий ізолятор» бюджетні асигнування на виплату грошової компенсації за не отримане речове майно не надходили (а.с.60).

Відповідно до довідки № 56 державної установи "Ізмаїльський слідчий ізолятор" сума грошової компенсації за належні до видачі позивачу предмети речового майна становить 13382,55 грн. (а.с.61).

Колегія суддів вважає, що відмова державної установи "Ізмаїльський слідчий ізолятор" виплатити позивачу компенсацію за належні до видачі йому предмети речового майна є необґрунтованою та суперечить вимогам чинного законодавства з огляду на таке.

Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати (ч. 2 ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України").

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 р. N 578 затверджено Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами (далі Порядок), а також затверджено Норми забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби.

Відповідно до п. 2 Порядку речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.

Пунктами 8, 9 Порядку визначено, що речове майно особистого користування видається особам із числа персоналу безоплатно за нормами забезпечення N 1 - 5, а інвентарне майно - за нормами N 6 - 13.

Право на забезпечення речовим майном за встановленими нормами забезпечення мають: особи рядового і начальницького складу - з дня присвоєння їм відповідних спеціальних звань та/або призначення на посади; курсанти - з дня зарахування їх до списків навчальних закладів; спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами, - з дня призначення на відповідні посади. Видача речового майна в особисте користування проводиться згідно з антропометричними даними (зріст, об`єм грудей, шиї, голови, розмір взуття).

Забезпечення речовим майном осіб із числа персоналу здійснюється в органах і установах, де вони проходять службу або працюють.

Відповідно до п.п. 22, 23 Порядку особам рядового і начальницького складу (крім курсантів) після перших трьох років служби за їх бажанням та рішенням керівника органу чи установи дозволяється за умови наявності в їх користуванні придатних до використання предметів раніше виданого речового майна особистого користування замість одних предметів, передбачених нормами забезпечення, отримувати інші, вартість яких не перевищує вартості предметів, що замінюються, або отримувати за них грошову компенсацію.

Грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі.

Грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається ДПтС відповідно до їх закупівельної вартості.

Відповідно до п. 27 Порядку під час звільнення зі служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки (п. 60 Порядку).

Посилання відповідача на відсутність коштів та той факт, що бюджетні асигнування на компенсацію за речове майно установі виділені не були, не може бути визнане обґрунтованим, оскільки зі змісту пунктів 27, 60 Порядку вбачається, що виплата компенсації при звільненні не поставлена в залежність від наявності бюджетних асигнувань на відповідні цілі, а відтак не може бути підставою позбавлення позивача визначеного законом права на компенсацію за належні до видачі предмети речового майна. Єдиною передумовою для виплати грошової компенсації Порядок визначає довідку про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, яка, як вбачається з матеріалів справи, була видана позивачу за № 56 (а.с.61).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, державні органи не вправі посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань і виправдання своєї бездіяльності, що узгоджується з практикою Європейського суду с прав людини (рішення «Кечко проти України», «Сук проти України»).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у невиплаті під час звільнення позивача грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Таким чином судова колегія дійшла висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині не проведенні нарахування та виплати грошової компенсації за не отримане речове майно в сумі 13382,55 грн.

Разом з тим, щодо позовних вимог позивача про зобов`язання нарахувати та виплатити на його користь грошової компенсації за час затримки розрахунку за невиплачене речове майно суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що «при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум».

Згідно статті 117 КЗпП України встановлено, що «В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку».

Однак, відповідно статті 1 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що «Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу».

Тобто, судам 1-ї та 2-ї інстанцій встановлено, що компенсація щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку діє тільки в правовідносинах за трудовим договором, та не розповсюджується на спірні правовідносини, де діють спеціальні норми.

Відповідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці встановлено, що «Передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо)».

Крім того, колегія суддів зазначає, що беручи до уваги основне завдання речового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, суть і призначення механізму грошової компенсації вартості неотриманого речового майна суд зауважує, що виплата компенсації вартості неотриманого речового майна має на меті покриття фактичних (дійсних) витрат, які понесла особа у зв`язку з придбанням предметів, речей для забезпечення потреб, пов`язаних з проходженням служби (виконанням завдань), тобто це не є, а ні грошовим забезпеченням, ані заробітною платою.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог у цій частині слід також відмовити.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає моральна шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. В матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, обґрунтування розміру заявленої моральної шкоди, а також інші обставини, що мають значення для вирішення цієї вимоги.

Всупереч вимог ст. 77, 78 Кодексу адміністративного судочинства України позивачем не доведено обставин зазнання ним моральної шкоди від вчинених відповідачем дій та обґрунтованості розміру її визначення, через що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Крім того, колегія суддів також не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки більша частина позовних вимог задоволенню не підлягають.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Разом з тим колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість даного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Частиною 1 ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги, колегія суддів, вважає не суттєвими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Дану справу було розглянуто судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).

Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно ч.1 ст.263 КАС України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 3 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язати вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.В. Запорожан

Судді: О.В. Джабурія

К.В. Кравченко