Справа № 743/103/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/103/20 Суддя першої інстанції: Жовток Є.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 на проголошене о 15 годині 10 хвилині рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом Чернівецького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1, про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року Чернівецький прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі - Позивач, Чернівецький прикордонний загін) звернувся до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з позовом до громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 (далі - Відповідач, ОСОБА_1) про:

- примусове видворення громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України;

- затримання громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення примусового видворення за межі території України, терміном на шість місяців.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23.01.2020 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується невиконання Відповідачем рішення про примусове повернення з України до 04.08.2019 року та достатньо підстав вважати, що ОСОБА_1 ухилятиметься від самостійного та добровільного залишення території України.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, відсутнє будь-яке нормативне обґрунтування продовження строку затримання ОСОБА_1, оскільки ідентифікація останнього проведена, по-друге, рішення від 02.08.2019 року про примусове повернення неможливо було виконати в установлений строк до 04.08.2019 року, оскільки Відповідача у цей період було затримано, по-третє, суд першої інстанції не перевіряв законності та обґрунтованості прийнятого рішення про примусове повернення та видворення, його примірник Відповідачу не вручався, що унеможливило оскарження останнього, по-четверте, Позивач безпідставно виконував щодо Відповідача дії, передбачені для процедури видворення, за відсутності відповідного судового рішення. Окремо звертає увагу, що не збирається ухилятися від виїзду з України.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 17.02.2020 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Чернівецький прикордонний загін просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що на момент звернення до суду існували обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_1 ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення за межі території України. Окремо підкреслив, що копія паспорта, яка неодноразово надавалася Відповідачем, не може вважатися документом, що ідентифікує особу. Крім того, звертає увагу, що станом на 03.02.2020 року ОСОБА_1 виконав рішення суду у даній справі та залишив територію України через пункт пропуску для авіаційного сполучення «Бориспіль».

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 05.08.2019 року у справі №725/4401/19 частково задоволено позовні вимоги Чернівецького прикордонного загону Західнорегіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про примусове видворення та затримання з метою ідентифікації - затримано громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 з метою його ідентифікації та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на строк шість місяців, починаючи з моменту затримання. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 6-7). Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2019 року апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 на вказане судове рішення повернуто (а.с. 8).

Чернівецький прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України направив до Посольства Ісламської Республіки Пакистан в Україні лист від 02.08.2019 року №21-8493 із повідомленням про затримання ОСОБА_1 (а.с. 9).

Крім того, листами від 22.08.2019 року №21/5284 (а.с. 10) та від 11.12.2019 року №21/13646 (а.с. 11) Чернівецький прикордонний загін звертався до Посольства Ісламської Республіки Пакистан в Україні з клопотанням про ідентифікацію, зокрема, ОСОБА_1 за анкетними даними та відбитками пальців, підтвердження їх громадянства та оформлення проїзних документів.

15.01.2020 року Посольством Республіки Пакистан в Україні видано свідоцтво про повернення ОСОБА_1 № SS 587214 строком дії до 14.02.2020 року (а.с. 12).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам з огляду на положення ст. 289 КАС України і ст. ст. 29, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог у зв`язку з існуванням достатніх підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від самостійного та добровільного залишення території України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України (далі - Закон).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Приписи ч. 1 ст. 26 Закону визначають, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин. Водночас, вказана вище норма ч. 1 ст. 30 Закону містить приписи про те, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. Тобто, обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Подібний висновок про застосування норм права викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.02.2019 року у справі №754/2198/17 та від 17.12.2019 року у справі № 308/8741/17.

Судовою колегією враховується, що, попри відсутність у матеріалах справи оригіналу або належним чином засвідченої копії рішення про повернення Відповідача, факт його прийняття начальником Чернівецького прикордонного загону 02.08.2019 року учасниками справи під сумнів не ставиться, що випливає, зокрема, зі змісту відзиву на позов ОСОБА_1 (а.с. 24-26), в якому він вказує на неможливість виконання такого рішення у строк до 04.08.2019 року. До того ж, до відзиву на апеляційну скаргу Чернівецьким прикордонним загоном надано затверджену 02.08.2019 року начальником Чернівецького прикордонного загону копію рішення від 02.08.2019 року про примусове повернення іноземця або особи без громадянства громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому посилання Апелянта на невідповідність вказаного рішення про примусове повернення вимогам чинного законодавства судовою колегією оцінюється критично, оскільки про існування такого рішення Відповідач дізнався 02.08.2019 року, що підтверджується його особистим підписом. Крім того, в указаному рішенні зафіксовано, що ОСОБА_1 виконати його до 04.08.2019 року не мав можливості у зв`язку з відсутністю документів на право перетину державного кордону та коштів для придбання авіаційного квитка. При цьому, доказів оскарження рішення від 02.08.2019 року матеріали справи не містять, у зв`язку з чим доводи ОСОБА_1 про невідповідність такого рішення вимогам чинного законодавства перебувають поза межами доказування щодо предмету даного спору.

Згідно абз. 1 ч. 4 ст. 30 Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів - затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Згідно ч. 11 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Встановлені вище обставини та наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності свідчать про обґрунтованість звернення Позивача до суду з вимогами примусово видворити Відповідача за межі території України. Так, ОСОБА_1 перебував на території України без законних на те підстав, у нього не було родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження та були відсутні кошти, які б давали можливість придбати проїзний документ, щоб покинути територію України, залишатись на території України не збирався, використовував Україну як країну транзиту, оскільки намагався незаконно потрапити до країн Західної Європи. Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, наявні об`єктивні підстави вважати, що Відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове повернення.

Жодних доказів про можливість поширення на ОСОБА_1 заборон, передбачених ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо примусового повернення чи примусового видворення, матеріали справи не містять.

Колегія суддів відхиляє доводи Апелянта щодо ненадання останньому часу для добровільного виконання рішення про примусове повернення, оскільки, як вже було підкреслено вище, статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачені самостійні підстави для видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України, які не залежать від наведених обставин. У даному випадку, як вбачається з матеріалів справи, підставою даного позову Чернівецьким прикордонним загоном визначено не невиконання в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання такого рішення.

Аналогічний висновок щодо застосування норм статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» викладений у постанові Верховного Суду від 17.12.2019 року у справі № 308/8741/17.

Посилання Апелянта на те, що останній сприяв ідентифікації, надавши копію паспорта № НОМЕР_1 , а тому відсутні підстави для продовження строку затримання, а також на безпідставність застосування до Відповідача процедур видворення без відповідного судового рішення, колегією суддів відхиляються, оскільки у даному випадку вирішувалося питання щодо затримання іноземця з метою забезпечення примусового видворення, а не для ідентифікації, а доказів вчинення Чернівецьким прикордонним загоном щодо ОСОБА_1 певних процедур примусового видворення матеріали справи не містять.

Окремо колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що згідно наданих до відзиву до апеляційної скарги документів, зокрема, копії акту про повернення пасажира від 02.02.2020 року та копії авіаквитка від 24.01.2020 року №63490905 вбачається, що ОСОБА_1 було виконано рішення суду першої інстанції у даній справі та залишено територію України 03.02.2020 року, що також підтверджено Чернівецьким прикордонним загоном у відзиві на апеляційну скаргу. Указані обставини у контексті вищенаведених висновків судової колегії не спростовують правильність позиції суду першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 289, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23 січня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено «17» лютого 2020 року.