Справа № 826/8767/17
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2020-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2020 року м. Київ № 826/8767/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомгромадянки Ірану ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
третя особа: проГоловне управління Державної міграційної служби України у м.Києві, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

Громадянка Ірану ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 22.06.2017р № 261-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та про зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянки Ірану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на Конвенцію про статус біженців 1951 року, Протокол до Конвенції 1967 року, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Конвенцію ООН «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання», закони України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та зазначає про протиправність рішення Державної міграційної служби України від 22.06.2017р № 261-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач має об`єктивні причини побоюватися за своє життя та здоров`я через переслідування за релігійною ознакою. Зазначила, що побоюється застосувань по відношенню до неї у країні громадянства загальнопоширеного насильства з релігійних мотивів, зважаючи на прийняття нею християнства. Наголошувала на тому, що в країні громадянської належності є непоодинокі випадки систематичного порушення прав людини через зміну віри сповідування, оскільки закони Шаріату не дозволяють навернення з ісламу в іншу релігію, а також зміну релігійної приналежності за документами, а віровідступництво є кримінальним злочином в Ірані.

Ухвалою суду від 19.07.2017р. відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання на 02.11.2017 року о 12.30 год.

Ухвалою від 02.11.2017р. закінчено підготовче провадження та призначено адміністративну справу №826/5606/17 до судового розгляду на 01.02.2018 р. о 10:10 год. колегіальним складом.

В судовому засіданні від 01.02.2018 р. суд прийшов до висновку щодо можливості перейти до подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі ч.6 ст.128 КАС України.

Представник відповідача та третьої особи заперечив по суті заявлених позовних вимог з огляду на положення Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та зазначив, що громадянка Ірану ОСОБА_1 є економічним мігрантом, а інформація про побоювання переслідувань, що надана позивачем, ґрунтується виключно на її особистих твердженнях і немає ніякого документального підтвердження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка Ісламської Республіки Іран, народилася в м. Кередж, одружена, за національністю - турчанка, за віросповіданням - християнка та має малолітню дитину.

Згідно відомостей анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачка 01.09.2011р залишила країну постійного проживання та цього ж дня літаком прибула до України, надавши паспорт громадянки Ісламської Республіки Іран № НОМЕР_1 та свідоцтво про народження від 27.06.1985 НОМЕР_2.

У 2015р позивач звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою - анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебувала нелегально.

Рішенням Державної міграційної служби України від 29.07.2016р №397-16 їй відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що направлено повідомлення від 16.08.2016р №191.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач у серпні 2016р звернулася до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду мКиєва від 11.01.2017 р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.03.2017р вказане рішення було визнано протиправним та скасовано. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 .

Головне управління ДМС у м. Києві переглянуло заяву-анкету позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 22.06.2017р № 261-17, громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав відсутності умов, про що направлено повідомлення від 03.07.2017р №168.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернулася до суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 3671-VI) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається з висновку Головного управління ДМС в м. Києві про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.06.2017р, на підставі вивчення і аналізу матеріалів особової справи встановлено наступне.

Аналізуючи інформацію повідомлену заявником про наявність загрози через релігійні переконання, що у майбутньому призведе до смертної кари та інформацію розміщену у відкритих інформаційних інтернет-джерелах, стає очевидно, що заявник надає непереконливу та неправдиву інформацію з приводу наявності такої загрози, оскільки згідно із законодавством Ісламської Республіки Іран уряд вказаної країни повинен ставитися до осіб, які не сповідають іслам із добротою та справедливістю, якщо такі особи не виступають проти ісламу.

У поданій заяві-анкеті від 27.04.2015р та під час проведення співбесід заявник зазначила, що вона у березні 2015 року пройшла процедуру хрещення у церкві «Храм Спасіння», про що їй видано свідоцтво про хрещення від 02.03.2015р №409. А на території Ірану вона може зазнати переслідувань за навернення в християнство.

Головним управлінням ДМС у м. Києві доводи заявника прийняті як неправдоподібні, оскільки непереконливим та недоведеним залишається той факт, що зі слів заявника, вона відмовилася від релігії Ісламу, і в разі повернення до країни походження її життю загрожує небезпека. Заявник зазначила, що відмовилася від релігії Ісламу після народження у 2014 році дитини, тобто у 2014 році, а виїхала з країни у 2011 році. Отже, заявник проживала в Ірані та дискримінації не піддавалася, що свідчить про необґрунтованість її доводів. Щодо пояснення заявника про причини, які змусили її виїхати з Ірану, вона повідомила, що основною причиною був конфлікт, який виник між її чоловіком та його роботодавцем.

Заявниця вказала, що пастором Церкви «Храм Спасіння» є ОСОБА_3, проте про дану особу не знайдено жодної інформації у відкритих Інтернет-джерелах. Під час додаткової співбесіди від 22.06.2016р заявниця вказала, що відповідно до поради пастора ОСОБА_3 , вона отримала свідоцтво про хрещення 2 роки тому, оскільки цей факт буде підтвердженням того, що вона християнка.

Крім того у протоколі співбесіди від 19.05.2017р, іноземка у відповідь на запитання стосовно того, чи відомі їй випадки покарання людей за зміну релігії відповіла, що вона не знає та не чула про такі випадки.

Здійснивши моніторинг відкритих Інтернет-джерел, відповідачем встановлено: «Кередж - місто, столиця провінції Алборз у північно-центральній частині Ірану. Кередж є великим передмістя Тегерану, знаходиться на відстані 32 км на захід та розташоване біля підніжжя гір. Кількість населення міста на 2011 рік становило 1614626 осіб». Джерело: https://www.bгіtаnnіса.соm/рlасе/Кагаj (доступ на 09.06.2017р).

Під час співбесіди іноземець повідомила, що звернулася до міграційної служби лише тому, що проживає на території України нелегально протягом тривалого часу. Таким чином метою її звернення за захистом є лише легалізація на території України, а не отримання захисту. До органу міграційної служби заявник не надала жодних документів, які підтверджують факт її побоювань стати жертвою переслідувань чи погроз до неї зі сторони правоохоронних органів.

Отже, всі вище наведені факти в сукупності свідчать про відсутність обставин переслідування позивача в країні громадянського походження, що свідчить про те, що позивач покинула Іран не у зв`язку з наявністю побоювань будь-яких переслідувань. Тобто, покинути країну походження її не змушували обставини, які унеможливлюють її безпечне проживання в країні.

Згідно з частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням наведеного під час розгляду даної адміністративної справи позивачем не пред`явлено доказів на підтвердження наявності умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначених пунктами 1- 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Разом з тим, необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа має продемонструвати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з однієї з причин, вказаних вище.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

На думку суду, в межах даної справи відповідачем доведено правомірність прийнятих ним рішень. В свою чергу, доводи позивача, за викладених у позові підстав, не підтверджені належними та достатніми доказами.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин справи, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 3, 72, 77, 132, 134, 139, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову громадянки Ірану ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядок, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська