Справа № 640/16593/19
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2020-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 лютого 2020 року м. Київ № 640/16593/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 )

до Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6)

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі по тексту позивач) з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (надалі по тексту відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, що оформлене протоколом від 14 червня 2019 року №76 в частині, що стосується ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 як особі, якій встановлено інвалідність після його звільнення з військової служби внаслідок причин, що настала внаслідок травми, отриманої ним під час виконання обов`язків військової служби та внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності ІІ групи, що становить 576 300, 00 грн.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що Міністерство оборони України протиправно відмовило йому у виплаті одноразової грошової допомоги, як особі, інвалідність якої встановлена внаслідок поранення, отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року відкрито провадження у адміністративній справі №640/16593/19 та вирішено здійснювати подальший розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

У відзиві на адміністративний позов представник Міністерства оборони України стверджував, що на осіб, які проходили військову службу у ЗС РФ та здійснювали діяльність з оборони РФ норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не поширюються. Чинне законодавство України не передбачає права військовослужбовців інших країн, в яких вони за час служби після набуття Україною статусу незалежної держави отримали захворювання, спричинене військовою службою, та у подальшому групу інвалідності, на отримання одноразової грошової допомоги в Україні.

З огляду на викладене вище та відсутність підстав для задоволення клопотання про розгляд справи у судовому засіданні, справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 у 1975 році внаслідок нещасного випадку під час виконання обов`язків військової служби в Збройних силах колишнього Союзу РСР, отримав перелом хребта, що підтверджується довідкою з військового госпіталю №2673 від 26 жовтня 1995 року.

У 1996 році за станом здоров`я у зв`язку з визнанням військовослужбовця військово- лікарською комісією обмежено-придатним до військової служби позивача звільнено в запас наказом командира 6 OA ППО від 29 лютого 1996 року №019.

Згідно протоколу №1225 від 19 квітня 2017 року Центральної військово-лікарської комісії майору у відставці ОСОБА_2 встановлено захворювання «гіпертонічна хвороба II ст. Ішемічна хвороба серця, Дифузійний кардіосклероз. Церебральний артеросклероз. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. з розсіяною вогнищевою органічною симптоматикою, стато-координаторними порушеннями. Порушення толерантності до вуглеводів».

У зв`язку з погіршенням стану здоров`я 25 квітня 2017 року ІНФОРМАЦІЯ_1 позивача було направлено на медико-соціальну експертну комісію №1521, яка 12 липня 2017 року встановила позивачу II групу інвалідності внаслідок нещасного випадку та захворювання, що мали місце в період проходження зазначеної служби.

Позивач 13 липня 2017 року звернувся до Київського міського військового комісаріату з заявою від 12 липня 2017 року про надання одноразової грошової допомоги, за результатами розгляду якої комісаріатом надано відмову листом №ВСЗ/1218 від 18 липня 2017 року.

В подальшому, 14 листопада 2017 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Київського міського військового комісаріату із заявою про надання одноразової грошової допомоги, однак повторно отримав відмову у наданні такої допомоги (лист від 16 листопада 2017 року №ВСЗ/2156).

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 січня 2019 року у справі №760/28648/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та зобов`язано Міністерство оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності та прийняти відповідне рішення.

На виконання вимог судового рішення до Департаменту фінансів Міністерства оборони України направлено документи щодо розгляду питання правомірності виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду війни 2 групи (вих. №ВСЗ/1718 від 03 травня 2019 року).

14 червня 2019 року відбулось засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги. За результатами розгляду документів позивача відповідно до протоколу №76, затвердженого Міністром оборони України 16 червня 2019 року комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

З витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14 червня 2019 року №76 вбачається, що позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав того, що законодавство України не передбачає здійснення виплат військовослужбовцям інших країн.

Незгода позивача із вищевказаним рішенням комісії відповідача зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

На момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності 12 липня 2017 року питання виплати відповідної одноразової грошової допомоги врегульовані Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі - Порядок №975).

Відповідно до підпункту 1 пункту 6 Порядку №975 встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Згідно статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що військовослужбовці - громадяни України, які проходять службу на території України, беруть участь у всеукраїнському і місцевих референдумах, обирають і можуть бути обраними до відповідних місцевих рад та інших виборних державних органів згідно з Конституцією України. На них поширюються положення Закону України «Про вибори Президента Української РСР».

Згідно ппункту 5 частини 2 статті 16 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.

На підставі частини 2 статті 16-2 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 військову службу проходив з 1970 року по 14 червня 1996 року, тобто позивач проходив військову службу як під час існування СРСР, так само і після розпаду Радянського Союзу.

В протоколі від 28 листопада 2017 року №3006 засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв зазначено загальною фразою, що хвороба позивача пов`язана з проходженням військової служби. За які конкретно періоди військової служби з вказаного документу не вбачається.

З наявного в матеріалах справи воєнного білета №187940 вбачається, що ОСОБА_1 не приймав у 1992 році присягу Російської Федерації, а з 29 грудня 1992 року переведений у розпорядження начальника ГУ МВС; з 29 лютого 1996 року зарахований у запас.

02 лютого 2013 року знятий з обліку Деснянським у місті Києві військовим комісаріатом у зв`язку з досягненням граничного віку перебування у запасі.

Відповідно до змісту вимог абзацу 5 частини 9 статті 1, частини 8 статті 2 Закону №2232-ХІІ випливає, що військова служба включає і виконання військового обов`язку в запасі Збройних Сил України.

Отже, після повернення на територію України позивач перебував у запасі Збройних Сил України. Крім того, позивач є громадянином України, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорта серії НОМЕР_1 , виданим Ватутніським РУ ГУ МВС України в місті Києві 06 червня 2000 року.

Суд зазначає, що законодавчими актами, якими врегульовано порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги, виникнення права на її отримання прив`язується не до факту звільнення особи з військової служби, а до встановлення їй інвалідності за умови, що інвалідність є наслідком захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

Верховний Суд України, зокрема у постанові від 10 березня 2015 року у справі 21-563а14 вказав на те, що право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з її проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, з дати встановлення інвалідності, а не звільнення з військової служби.

Таким чином, на день виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги позивач був громадянином України та перебував на обліку в запасі Збройних Сил України.

Стосовно твердження відповідача про відсутність обов`язку у Міністерства оборони України здійснювати призначення і виплату позивачеві одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що законодавство не передбачає здійснення виплат військовослужбовцям інших країн, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21 березня 1989 року №10224-ХІ «Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ» прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР.

У відповідності до п. 1,2 Постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року «Про військові формування на Україні», Верховна Рада України постановила підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території Республіки, Верховній Раді України. Утворено Міністерство оборони України.

Згідно з статтею 4 Закону України «Про правонаступництво України», органи держави влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

В даному випадку підлягають застосуванню норми міжнародних угод, які є частиною законодавства України: Угоди між державами-учасницями СНД про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей від 14 лютого 1992 року, Протоколу до вказаної Угоди, підписаного 25 січня 2000 року, Угоди про порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей і державне страхування військовослужбовців держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав від 15 травня 1992 року.

Так, вказаними міжнародними угодами передбачено, що за військовослужбовцями, особами, звільненими з військової служби, які мешкають на території держав учасників СНД, зберігається рівень прав та пільг, встановлених раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу PCP. Однобічне обмеження зазначених прав та пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби не допускається (Угода від 14 лютого 1992 року). Обов`язкове державне страхування (яке діяло як компенсаційний механізм соціального захисту на час підписання Україною цих угод) військовослужбовців ЗС держав-учасниць СНД, ЗС колишнього Союзу PCP здійснюється на умовах, за нормами і в порядку, що встановлені законодавством держав-учасниць, на території яких проживають військовослужбовці. Видатки на обов`язкове державне страхування військовослужбовців здійснюється державами-учасницями за рахунок їх бюджетів без взаємних розрахунків між державами (Угода від 15 травня 1992 року).

До такого ж висновку прийшов і Економічний Суд СНД у рішенні від 04 вересня 1996 року № С-1/11-96. Суд прийшов висновку, що на позивача поширюється дія Протоколу до Угоди від 14 лютого 1992 року (набрав чинності для України 21 вересня 2001 року), згідно з яким на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу PCP та які переведені (зараховані) на військову службу в Збройні Сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої (як відбулося і з позивачем) поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.

Слід зауважити, що на час проходження позивачем військової служби існував механізм соціального захисту військовослужбовців, які отримали інвалідність у зв`язку з проходженням військової служби, у вигляді страхових виплат на підставі Постанови Ради Міністрів СРСР №1393 від 30 грудня 1990 року «Про державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», замінений згодом на виплату одноразової грошової допомоги.

Статтею 3 Закону №2011-ХІІ передбачено вичерпний перелік осіб, на яких поширюється і на яких не поширюється дія вказаного Закону.

Так, пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №2011-ХІІ вказано, що військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

В той же час, в пункті 2 частини 1 статті 3 даного Закону йдеться про військовослужбовців, які які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти, без вказівки на те, в лавах яких військових формувань несли службу ці особи та без відсилочної норми на пункт 1 частини 1 статті 3 Закону. Немає підстав також робити висновок, що у пункті 2 частини 1 статті 3 Закону №2011-ХІІ йдеться про військовослужбовців, перелічених у пункті 1 частини 1 статті 3 Закону.

Водночас, виходячи з положень частин 2, 3 статті 3 Закону №2011-ХІІ, позивач не входить до переліку осіб, на яких дія Закону не поширюється.

Виходячи з вищенаведеного, законодавством України соціальний захист осіб, звільнених зі Збройних Сил, інших військових формувань колишнього Союзу PCP та країн-учасниць СНД, прирівняний до соціального захисту військовослужбовців Збройних Сил України.

На це вказав і Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 21 червня 2016 року у справі № 511/2815/15-а.

На підставі досліджених обставин справи, доказів на їх підтвердження та аналізу норм законодавства суд дійшов висновку, що Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядком №499, Порядком №975 передбачено виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю військовослужбовцям збройних сил інших країн, у т.ч. Союзу PCP, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення відповідача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Однак, щодо позовних вимог в частині зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення та нарахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги суд дійшов до наступних висновків.

Згідно зі змістом Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Відповідно до частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути питання про призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як особі, якій встановлено інвалідність після його звільнення з військової служби внаслідок причин, що настала внаслідок травми, отриманої ним під час виконання обов`язків військової служби та внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності ІІ групи, що становить 576 300, 00 грн. та прийняти рішення з урахуванням висновків рішення суду.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову частково.

Згідно з положеннями статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його відзив, і не довів правомірності своїх дій згідно з вимогами частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача підлягають задоволенню в частині.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, останній не підлягає стягненню з відповідача відповідно до вимог частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом від 14 червня 2019 року №76 в частині, що стосується ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги як особі, якій встановлено інвалідність після його звільнення з військової служби внаслідок причин, що настала внаслідок травми, отриманої ним під час виконання обов`язків військової служби та внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби та прийняти рішення з урахуванням висновків рішення суду.

4. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук