Справа № 640/18105/18
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2020-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

за участю секретаря Островської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа Преміум Груп» до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа Преміум Груп» звернулося з позовом до суду про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25.07.2018 №.

Позовні вимоги обґрунтовано невідповідністю висновків контролюючого органу, наведених в акті перевірки, на підставі якого прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, фактичним обставинам. Позивач стверджує, що аргументація відповідача щодо нереального характеру господарських операцій ТОВ «Альфа Преміум Груп» із контрагентами ПП «ХЕЛПНІД» та ТОВ «БАРДО ГРУП» спростовуються належним чином оформленими первинними документами. На думку позивача, посилання відповідача на ухвали суду у кримінальному провадженні про відмову у наданні тимчасового доступу до документів не можуть підтверджувати висновки про фіктивність господарсько-фінансових операції позивача та його контрагентів. Крім того, станом на час подання позову взагалі не відомо чи проводиться слідчими органами досудове розслідування у кримінальних провадженнях, чи є відповідні вироки суду ведення чи спростування вини або невинуватості відповідних осіб. Також, позивач звертає увагу, що він надав всі бухгалтерські та фінансові документи, передбачені податковим законодавством на вимогу ГУ ДФС у м. Києві, всі запитувані ними документи в повному обсязі без зауважень чи застережень з їх боку. Висновки про відсутність необхідних умов для здійснення відповідної господарської, економічної діяльності контрагента позивача, які наводить відповідач, не підтверджені жодним доказом.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначивши, що податкове повідомлення-рішення прийнято правомірно та у відповідності із вимогами законодавства в результаті виявлених під час перевірки порушень. Вказує, що до перевірки не надано плану перевірки та контролю охоронників під час служби на об`єктах, факт ненадання зафіксований відповідним актом від 26.06.2018 за №1089/26-15-14-04-05, тому враховуючи відсутність підтверджуючих документів неможливо визначити ким, коли та в який спосіб надавались зазначені послуги, на яких об`єктах та підтвердити реальність вищенаведених операцій. Крім того, встановлено декларування позивачем операцій по взаємовідносинам за відсутністю факту їх реального здійснення. Також відповідач зазначив, що до перевірки не надано документів які дають змогу ідентифікувати виконання послуг з охорони працівниками ТОВ «БАРДО ГРУП» та ідентифікувати об`єкти що охороняються. Крім того, до перевірки не надано відомостей щодо наявності у ТОВ «БАРДО ГРУП» ліцензії, виконання та дотримання ліцензійних умов, кваліфікованого персоналу та відповідного матеріального та технічного забезпечення. На думку відповідача, операції позивача з ПП «ХЕЛПНІД» та ТОВ «БАРДО ГРУП», неможливо підтвердити стосовно врахування реального часу здійснення операцій, наявності трудових ресурсів, а також основних засобів, що економічно необхідні для виконання такої діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для здійснення відповідної господарської, економічної діяльності.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року вищевказаний адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповного з`ясування обставин у справі. Позиція податкового органу зводиться до того, що позивачем не надано усі необхідні первинні документи на підтвердження реальності господарських операцій, зокрема, план перевірки та контролю охоронців, ліцензій та інших. Крім того, наголошує на здійснення досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000055 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.212, ч.2 ст.205 КК України та кримінальному провадженню №0001846 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.2 ст.205, ч.5 ст.191 КК України.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Альфа Преміум Груп» з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських операцій з ПП «ХЕЛПНІД» (попередня назва - ПП «ОХОРОНА ГУАРД) за травень 2017 року та з ТОВ «БАРДО ГРУП» за грудень 2017 року, січень та лютий 2018 року, за результатами якої складено акт №655/26-15-14-04-05/35961770 від 05.07.2018.

В ході перевірки було встановлено порушення позивачем вимог пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 198.1, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого, встановлено заниження суми податку на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 2862000,00 грн, у тому числі по періодах: за травень 2017 року - 362000,00 грн; за грудень 2017 року - 416667,00 грн; за січень 2018 року - 1458333,00 грн; за лютий 2018 року - 625000,00 грн.

Не погоджуючись з актом перевірки позивач подав на нього заперечення, за результатами розгляду яких, відповідачем заперечення позивача залишено без задоволення, а акт перевірки - без змін.

На підставі акта перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 25.07.2018 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у сумі 2862000,00 грн та застосовано штрафні санкції у розмірі 715500,00 грн.

Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його в адміністративному порядку до ДФС України.

Рішенням про результати розгляду скарги ДФС України від 27.09.2018 №315155/6/99-99-11-01-02-25 скаргу позивача залишено без задоволення, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення - без мін.

Вважаючи вищевказане податкове повідомлення-рішення протиправним, прийнятим з порушенням норм чинного законодавства відмову, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано усі необхідні первинні документи, які повністю відповідають вимогам Податкового кодексу України та відображають зміст господарських операцій, в результаті яких вони складені, позивачем доведено факт придбання послуг із метою їх використання в господарській діяльності, тому позивач правомірно включив до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість. Наголошено, що відповідачем не доведено правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

У відповідності до п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У відповідності до п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно з частинами першої - третьою ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV від 16.07.1999 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, необхідними умовами для віднесення сплачених у ціні послуг сум ПДВ до податкового кредиту є факт отримання послуг із метою їх використання в господарській діяльності, який має бути підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків, та наявність зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкової накладної.

Висновок контролюючого органу обґрунтовано тим, що позивачем до перевірки не надано плану перевірки та контролю охоронників під час служби на об`єктах (факт ненадання зафіксований актом ненадання документів до перевірки від 26.06.2018 за №1089/26-15-14-04-05).

Контролюючий орган дійшов висновку, що за відсутності підтверджуючих документів неможливо визначити ким, коли та в який спосіб надавались послуги, на яких об`єктах та підтвердити реальність вищенаведених операцій. Відповідачем встановлено декларування позивачем операцій по взаємовідносин за відсутністю факту їх реального здійснення. Контролюючим органом зазначається, що до перевірки не надано документів, які дають змогу ідентифікувати виконання послуг охорони працівниками ТОВ «БАРДО ГРУП» та ідентифікувати об`єкти що охороняються (факт ненадання документів зафіксовано актом документів до перевірки). До того ж, як зазначається в акті перевірки, під час її проведення позивачем не надано відомостей щодо наявності у ТОВ «БАРДО ГРУП» ліцензії, виконання та дотримання ліцензійних умов, кваліфікованого персоналу та відповідного матеріального та технічного забезпечення.

На думку відповідача, операції позивача з ПП «ХЕЛПНІД» та ТОВ «БАРДО ГРУП» неможливо підтвердити стосовно врахування реального часу здійснення операцій, наявності трудових ресурсів, а також основних засобів, що економічно необхідні для виконання такої діяльності, що, на переконання контролюючого органу, свідчить про відсутність необхідних умов для здійснення повідної господарської, економічної діяльності.

Крім того, в Єдиному державному реєстрі судових рішень наявна ухвала Оболонського районного суду міста Києва від 29.09.2017 по справі №756/12750/17, згідно з якою встановлено наступне: «Слідчим управлінням фінансових розслідувань ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0000055 від 30.06.2016, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.3 ст.212, ч.2 ст.205, ч.3 ст.212 КК України.

Як зазначається у клопотанні, проведеним досудовим розслідуванням встановлено, що невстановлені особи незаконно використовуючи реквізити ПП «ОХОРОНА-ГУАРД» з метою безпідставного формування податкового кредиту з ПДВ та завищенню валових витрат реально діючим підприємствам - вигодонабувачам, вчинили пособництво службовим особам таких підприємств в ухиленні від сплати податків.

Проведеним оглядом податкових накладних ПП «ОХОРОНА-ГУАРД» встановлено пересортування номенклатури придбаного та реалізованого ними товару (робіт, послуг).

Також встановлено, що у ПП «ОХОРОНА-ГУАРД» відсутні виробничі обладнання, наймані працівники, транспортні засоби, торгівельне обладнання, складське та офісне приміщення, а також устаткування, що необхідне для здійснення фінансово-господарської діяльності підприємств та інших основних фондів у тому числі орендованих. Протягом періоду діяльності вищезазначених підприємств відсутня затратна частина на оренду офісних та складських приміщень, оплату комунальних послуг, оплату послуг телефонного зв`язку, оплату послуг за користування мережею Інтернет, оплату логістичних послуг та інші витрати необхідні для ведення фінансово-господарської діяльності суб`єктами господарювання, характерні для реального сектору економіки».

Одночасно з цим, встановлено, що до Єдиного реєстру судових рішень внесено ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 27.04.2018 за №757/20718/18-л, відповідно до якої здійснюється досудове засідання у кримінальному провадженні, внесеному за №0001846 від 08.06.2017 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 28, частини другої статті 205, частиною п`ятою статті 191 Кримінального кодексу України.

Наведені обставини, на думку відповідача, свідчать, що ТОВ «Альфа Преміум Груп» не мало підстав для податкового обліку операцій із ПП «ХЕЛПНІД» та ТОВ «БАРДО ГРУП», оскільки правочини між вказаними підприємствами здійснені без мети настання реальних наслідків.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем (Замовник) та ТОВ «ОХОРОНА-ГУАРД» (в подальшому змінено назву на ПП «ХЕЛПНІД») (Виконавець) укладено договір №99 від 01.05.2017, за умовами якого Виконавець приймає на себе зобов`язання щодо забезпечення надання Замовнику послуг з контролю якості за несенням охорони співробітниками Замовника на об`єктах, що охороняються Замовником, відповідно плану перевірки та контролю охоронників під час служби на об`єктах, який є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно пункту 3.3 Договору №99 підставою для оплати є підписаний сторонами акт виконаних робіт, який підписується сторонами наприкінці кожного місяця, в якому надавались послуги контролю якості за несенням охорони.

На підтвердження виконання умов Договору №99 позивачем надано копії: актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) за травень 2017 року, оборотно-сальдові відомості по рахунку №631; плану перевірки та контролю охоронників під час служби на об`єкті щодо об`єкта - ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» без дати і номеру, затверджений директором ТОВ «ОХОРОНА-ГУАРД»; інструкції та рекомендації щодо порядку несення служби на об`єкті ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» від 01.12.2017 за підписом генерального директора ТОВ «Альфа Преміум Груп»; звітів перевірки та контролю охоронників під час несення служби на об`єктах (ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг») від 16.05.2017 і 27.05.2017 за підписом директора ТОВ «ОХОРОНА-ГУАРД»; сторінок журналу обліку та контролю перевірок.

Також, між ТОВ «Альфа Преміум Груп» (Замовник) та ТОВ «БАРДО ГРУП» (Виконавець) укладено договір №222 від 01.12.2017, згідно умов якого, Замовник на підставі укладених договорів №255 та №256 від 21.01.2017 з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» доручає, а Виконавець бере на себе зобов`язання: організувати та забезпечити охорону об`єктів ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», та охорону матеріальних цінностей Замовника, прийнятих під охорону на умовах цього договору, не допустити їх розкрадання та проникнення сторонніх осіб на об`єкт, що охороняється.

На підтвердження виконання умов Договору №222 позивачем надано копії: протоколу узгодження договірної ціни за здійснення заходів охорони, акти здачі-приймання робіт (наданих послуг), акти прийому передачі виконаних робіт, платіжні доручення, оборотно-сальдові відомості по рахунку №631, план перевірки та контролю охоронників під час служби на об`єкті.

Крім того, позивачем надані також копії платіжних доручень на підтвердження оплати отриманих послуг за договорами №99 і №222 та виписки з рахунків у банківських установах за спірний період.

Відповідач вказував на відсутність в актах надання послуг позивачу переліку об`єктів із зазначенням адрес, на яких повинна була проводитись діяльність здійснення контрагентом спірних операцій.

Разом із тим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наявні у справі копії актів надання послуг свідчать, що вони містять усі обов`язкові реквізити, а саме: назву документа; дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис та прізвище, ім`я, по-батькові осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції.

Зазначення конкретних об`єктів, на яких надавались послуги з охорони, не вважається обов`язковою вимогою Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

При цьому, окремі недоліки в оформленні первинних документів не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших доказів вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного. У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку. За змістом наведених норм, право платника податків на збільшення в податковому обліку сум податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податку у інших платників цього податку товарів (послуг), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником-платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 статті 201 ПК України) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг).

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку, при цьому для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 07 серпня 2018 року у справі №826/14619/13-а, від 14 серпня 2018 року у справі № 816/2045/17.

Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги посилання відповідача на ненадання позивачем до перевірки переоформленої ліцензії на провадження охоронної діяльності контрагентів, розрахунку про кількість відпрацьованого часу та ділової переписки з контрагентом про підтвердження кількості відпрацьованого часу на об`єктах, що охоронялися, оскільки вказані документи не є первинними документами у розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Висновки акта перевірки про відсутність у постачальників транспортних засобів, складських приміщень, що необхідні для здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства та інших фондів, в тому числі орендованих, відсутність затратної частини на оренду офісних та складських приміщень, оплату комунальних послуг, оплату телефонного зв`язку та інших витрат для здійснення господарської діяльності судом не беруть до уваги, оскільки вони не підтверджуються документально і є лише припущенням контролюючого органу. Крім того, надані спірні послуги не потребували особливих виробничих потужностей, складських приміщень та наявності основних фондів, а також підтвердження «походження товару по ланцюгу постачання.

Оцінивши наявні в матеріалах справи копії первинних документів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що документи, складені за наслідками господарських операцій між позивачем та його контрагентами не мають дефекту форми, змісту або походження, які в силу ч. 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.

Щодо посилань податкового органу на здійснення досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000055 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.212, ч.2 ст.205 КК України та кримінальному провадженню №0001846 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.2 ст.205, ч.5 ст.191 КК України.

Колегія суддів не приймає до уваги дане посилання та зазначає, що наявність кримінального провадження не є беззаперечним аргументом для визнання операцій фіктивними, а лише свідчить про необхідність додаткової перевірки наявності чи відсутності дефектності наданих платником податків документів на підтвердження чи спростування відповідних фактів. Крім того, чинне законодавство не дає підстав робити висновок щодо не підтвердження фінансово-господарських взаємовідносин на підставі лише факту внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження щодо протиправної діяльності підприємства. Також слід зазначити, що вказане кримінальне провадження не містять в собі встановлених обставин, які б свідчили про невиконання контрагентом своїх договірних зобов`язань по господарських відносинах з позивачем або встановлення обставин, які б свідчили про фіктивність (нереальність) господарських операцій між вказаними суб`єктами господарської діяльності.

Крім того, доказів, які б свідчили про наявність вироку суду відносно контрагента позивача, який би набрав законної сили, контролюючим органом не надано, а отже сам по собі факт порушення кримінальної справи щодо посадових осіб контрагента позивача не може слугувати належним доказом фіктивності розглядуваних господарських операцій та не тягне за собою правових наслідків для позивача.

Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05 червня 2018 року по справі №809/1139/17, від 14 березня 2018 року по справі №804/691/17, від 20 лютого 2018 року по справі №826/6280/13-а.

Між тим, відповідачем не надано жодних доказів того, що позивач діяв без належної обачності і йому мало бути відомо про порушення, які можливо допускаються контрагентами його контрагента, при цьому, позивач не може нести відповідальність за можливі негативні наслідки господарської діяльності його контрагентів, а тим більше за відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачання товарів.

Жодна посадова особа контрагентів позивача не визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, аргументи не можуть застосовуватися в якості доказів під час проведення податкової перевірки, а сам факт порушення кримінального провадження та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в рамках такого кримінального провадження, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених між позивачем та його контрагентами.

Під час проведення господарських операцій платник податків може бути і не обізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.

Відповідачем не доведено наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагентів, як обов`язкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій. Хоча факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

На момент здійснення правовідносин підприємства-контрагенти позивача були зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість.

При цьому, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто якщо контрагент не виконав свого зобов`язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Окрім того, слід зазначити, що поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у суб`єкта господарювання додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його контрагентами правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов`язань.

Колегія суддів наголошує, що підстави, які зазначені податковим органом в акті перевірки з урахуванням усіх наданих первинних документів позивачем, не є достатніми та належними для висновку про фіктивність господарських операцій та не узгоджуються з положеннями податкового законодавства.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 25.07.2018 № прийняте не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, без врахування усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення, тому дане рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо поданого Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві клопотання про повернення помилково сплаченого судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Правові питання повернення помилково сплаченого судового збору регламентовані «Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів», затвердженого наказом Міністерства фінансів від 03.09.2013 №787.

Відповідно до п.5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року №787, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету.

Заява про повернення коштів з бюджету, яка подається до відповідного органу Казначейства, складається платником у довільній формі з обов`язковим зазначенням такої інформації: причини повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб`єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи та номер контактного телефону, сума платежу, що підлягає поверненню, спосіб перерахування коштів з бюджету - у безготівковій формі із зазначенням реквізитів рахунку одержувача коштів чи у готівковій формі.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що ГУ ДФС у м. Києві помилково, не подаючи апеляційної скарги, сплачено судовий збір в сумі 80494,00 грн згідно з платіжним дорученням №5560 від 28 жовтня 2019 року, для повернення помилково сплаченого судового збору ГУ ДФС у м. Києві необхідно звернутись до органу Казначейства разом із поданням за формою згідно з додатком 1 до Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, заявою про повернення коштів та документом про переказ, що підтверджує перерахування коштів до бюджету.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року - без змін.

В задоволенні клопотання Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про повернення помилково сплаченого судового збору - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 18.02.2020.

Головуючий-суддя:А.Ю. Кучма

Судді:В.О. Аліменко

Н.В. Безименна