Справа № 200/12275/19-а
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2020-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2020 р. Справа№200/12275/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.,

за участю

секретаря судового засідання Дьяченка Є.І.,

розглянув в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

17 жовтня 2019 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі відповідач, Торецьке ОУ ПФУ), надісланий на адресу суду 15 жовтня 2019 року, в якому позивач просила:

- визнати протиправною бездіяльність Торецького ОУ ПФУ щодо невідновлення ОСОБА_1 нарахування та виплати пенсії згідно з заявою від 23 липня 2019 року;

- визнати протиправною бездіяльність Торецького ОУ ПФУ щодо несплати ОСОБА_1 заборгованості з пенсійних виплат, починаючи з 01 травня 2018 року;

- зобов`язати Торецьке ОУ ПФУ відновити нарахування та розпочати виплату ОСОБА_1 пенсії згідно з заявою від 23 липня 2019 року;

- зобов`язати Торецьке ОУ ПФУ сплатити ОСОБА_1 існуючу заборгованість з пенсійних виплат в повному обсязі, починаючи з 01 травня 2018 року (а.с. 3-8).

І. Заяви, клопотання учасників справи. Процесуальні дії у справі.

23 жовтня 2019 року суд постановив ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження в адміністративній справі № 200/12275/19-а; вирішив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с. 1-2).

23 жовтня 2019 року суд постановив ухвалу про відстрочення сплати судового збору, якою задовольнив клопотання ОСОБА_1 та відстрочив їй сплату судового збору за подання адміністративного позову в розмірі 768,40 грн до ухвалення рішення у справі (а.с. 31-32).

25 листопада 2019 року суд постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 19 грудня 2019 року та витребував у відповідача додаткові докази (а.с. 80-81).

19 грудня 2019 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 17 січня 2020 року; зобов`язав відповідача надати низку доказів стосовно предмета доказування (а.с. 110).

Про дату, час і місце розгляду справи по суті учасники справи повідомлені належним чином, що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 113-115).

Учасники справи явку своїх представників у судове засідання не забезпечили.

Представник позивача подала заяву про розгляд справи без участі позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Визначені ч. 2 ст. 205 КАС України підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

З огляду на викладене справа розглянута за відсутності учасників справи та їх представників.

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи на підставі ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

ІІ. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що в липні 2019 року вона звернулася до Торецького ОУ ПФУ з заявою про отримання пенсії за фактичним місцем проживання, яким є місто Торецьк Донецької області, проте, покликаючись на відсутність у позивача довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, відповідач не відновив нарахування та виплату пенсії, а також не сплатив заборгованість, що виникла раніше.

Позивач вважає допущену відповідачем бездіяльність протиправною; наголошує на тому, що не є внутрішньо переміщеною особою, оскільки має зареєстроване місце проживання на підконтрольній органам державної влади території; зазначає, що має право на пенсійне забезпечення та подала до Торецького ОУ ПФУ всі необхідні документи для отримання пенсії, а тому наполягає на задоволенні позовних вимог (а.с. 3-8).

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову з таких підстав.

За висновком відповідача, позивач пропустила встановлений ч. 2 ст. 122 КАС України шестимісячний строк звернення до суду, оскільки, зважаючи на періодичний характер пенсійних виплат, про порушення своїх прав мала дізнатися ще у травні 2018 року, коли не отримала пенсію за цей місяць.

Відповідач зазначає, що аналогічну позицію щодо строку звернення до суду висловив Верховий Суд в постановах від 13 лютого 2018 року (провадження № К/9901/1267/17) та від 20 березня 2018 року (провадження № К/9901/3564/18).

Відповідач стверджує, що поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 має здійснюватися в порядку, встановленому законодавством для внутрішньо переміщених осіб. Вважає, що, оскільки позивач не надала довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, підстави для поновлення пенсійних виплат відсутні (а.с. 62-64).

ІІІ. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

На виконання вимог ст. 90 КАС України суд оцінив докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні; оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з того, що жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 КАС України кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

За правилами абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З`ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено паспортом громадянина України (а. с. 13-15).

Відповідач Торецьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області зареєстроване як юридична особа 31 травня 2018 року, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений запис за номером 1 258 134 0000 000771, в стані припинення не перебуває (а.с. 33-34).

З квітня 1989 року місце проживання ОСОБА_1 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено відповідною відміткою у паспорті (а.с. 14).

З 04 червня 2006 року ОСОБА_1 призначена пенсія за віком (а.с. 121), яку остання отримувала за зареєстрованим місцем проживання у м. Макіївка.

Після початку проведення антитерористичної операції ОСОБА_1 переїхала з м. Макіївки на підконтрольну органам державної влади територію та отримала довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22 грудня 2016 року № .

Як свідчить довідка від 22 грудня 2016 року № , після переміщення на підконтрольну органам державної влади територію ОСОБА_1 фактично проживала за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 67).

22 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя Донецької області з заявою про виплату пенсії, в якій просила запросити її пенсійну справу з Управління Пенсійного фонду України в Червоногвардійському районі м. Макіївки та виплачувати пенсію за фактичним місцем проживання.

Заявниця повідомила, що з початку проведення антитерористичної операції до інших органів Пенсійного фонду України за переведенням пенсії не зверталася, пенсію востаннє отримувала в червні 2014 року (а.с. 66).

06 червня 2017 року правонаступник Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя Донецької області Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області видало розпорядження № 548712 про здійснення перерахунку пенсії за віком ОСОБА_1 з 06 квітня 2017 року (вид перерахунку: облік справи, призначеної в минулих роках) (а.с. 65).

Виплата пенсії ОСОБА_1 була відновлена і вона отримувала пенсійні виплати до квітня 2018 року включно, що визнається сторонами.

25 липня 2018 року ОСОБА_1 була знята з реєстрації в м. Макіївка Донецької області, а її місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , про що свідчать відповідні відмітки в її паспорті (а. с. 14).

Позивач звернулася до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради, де перебувала на обліку, з заявою про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

09 серпня 2018 року на підставі заяви ОСОБА_1 та відповідно до пп. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради прийняв рішення № 89 «Про скасування дії довідки ОСОБА_1 ».

Це рішення передбачало скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22 грудня 2016 року № , внесення відомостей до Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб та повідомлення органів, що здійснюють соціальні виплати (а.с. 68).

24 серпня 2018 року ОСОБА_1 в Територіальному відділі по роботі з громадянами Лівобережного району Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради отримала довідку № 04.1413-вих.3872 про те, що станом на 24 серпня 2018 року вона не перебуває на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб; а також про те, що 09 серпня 2018 року довідка № НОМЕР_1 закрита в архів з ознакою «скасування довідок» згідно з п. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (а. с. 20, 104).

30 липня 2018 року як користувач електронних послуг на веб-порталі Пенсійного фонду України ОСОБА_1 звернулася до Торецького ОУ ПФУ за роз`ясненням причин не прийняття спеціалістом Торецького ОУ ПФУ документів для постановки на облік та отримання пенсійних виплат.

Листом від 13 серпня 2018 року № 207/0-01-01-01 Торецьке ОУ ПФУ повідомило ОСОБА_1 , що з заявою про отримання пенсії за фактичним місцем проживання вона не зверталася, а нею подана заява про реєстрацію громадянина в системі надання послуг в електронному вигляді. Заявниці роз`яснено, що для взяття на облік пенсійної справи необхідно звернутися з відповідною заявою, надати паспорт, ідентифікаційний код, довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та реквізити рахунку в « ІНФОРМАЦІЯ_2 »; питання поновлення виплати пенсії буде вирішено після перевірки достовірності зазначеної в заяві інформації про її фактичне місце проживання.

Позивач не погодилась з такими діями Торецького ОУ ПФУ та оскаржила їх в судовому порядку.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року у справі № 0540/7781/18-а, яке набрало законної сили 10 січня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено повністю; визнані протиправними дії Торецького ОУ ПФУ щодо не прийняття заяви ОСОБА_1 про отримання пенсії за фактичним місцем проживання; зобов`язано Торецьке ОУ ПФУ прийняти заяву ОСОБА_1 про отримання пенсії за фактичним місцем проживання (а.с. 21-23).

23 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Торецького ОУ ПФУ з заявою про виплату пенсії, в якій просила запросити її пенсійну справу з Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя та виплачувати пенсію за фактичним місцем проживання ( АДРЕСА_3 ); вказала, що раніше отримувала пенсію за адресою: АДРЕСА_1 ; повідомила, що в інші управління Пенсійного фонду на підконтрольній Україні території не зверталася, електронне пенсійне посвідчення не оформляла (а.с. 72).

Того ж дня ОСОБА_1 подала до Торецького ОУ ПФУ заяву про перерахунок пенсії, яка зареєстрована відповідачем 23 липня 2019 року за № 1582 (а.с. 73, 103).

Разом з заявою про перерахунок пенсії ОСОБА_1 надані документ про місце проживання (реєстрацію) особи від 24 вересня 2018 року № 04.1413-вих.3872, заява про призначення/перерахунок пенсії від 23 липня 2019 року № 1582, заява про спосіб виплати пенсії (для виплати через банк) від 23 липня 2019 року № 10038 та паспорт серії НОМЕР_2 від 25 лютого 2000 року, що підтверджено розпискою-повідомленням (зворотній бік а.с. 73, 103).

ОСОБА_1 письмо підтвердила, що спеціалістом відповідача їй роз`яснено про необхідність подання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 71).

01 серпня 2019 року Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області направило пенсійну справу ОСОБА_1 до Торецького ОУ ПФУ, одночасно повідомивши, що пенсія виплачена до 30 квітня 2018 року включно, що підтверджено листом від 01 серпня 2019 року № 8936/34-2/07, який відповідач отримав 06 серпня 2019 року (а.с. 69).

01 серпня 2019 року Торецьке ОУ ПФУ прийняло рішення № 94 про перерахунок пенсії.

Згідно з цим рішенням ОСОБА_1 , яка отримує пенсію за віком, взята на облік від Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області (а.с. 70).

Листом від 08 серпня 2019 року № 06вх.4236 Управління соціального захисту населення Військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області повідомило Торецьке ОУ ПФУ про те, що ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , як внутрішньо переміщена особа по сегменту «Облік ВПО» не значиться (а.с. 74-75).

14 серпня 2019 року через веб-портал Пенсійного фонду України ОСОБА_1 звернулася до Торецького ОУ ПФУ з заявою, в якій просила повідомити, чи переведена її пенсійна справа, який розмір її пенсії станом на 01 серпня 2019 року, за який період утворилася заборгованість з пенсійних виплат та який її розмір, а також чи буде сплачена ця заборгованість і коли саме (а.с. 17).

Торецьке ОУ ПФУ розглянуло заяву ОСОБА_1 в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян», та повідомило, що пенсійна справа заявниці прийнята на облік 01 серпня 2019 року, розмір її пенсії з 01 серпня 2019 року становить 1 564,00 грн.

Торецьке ОУ ПФУ у своїй відповіді зазначило, що для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно звернутися з заявою про поновлення виплати пенсії, надавши паспорт, ідентифікаційний код та довідку управління соціального захисту населення про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Питання поновлення виплати пенсії буде вирішено після отримання Торецьким ОУ ПФУ рішення комісії з питань призначення (поновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб (а. с. 18-19).

Як свідчить видана Торецьким ОУ ПФУ довідка про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії, за період з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2019 року включно ОСОБА_1 нарахована пенсія в сумі 26 656,00 грн; впродовж цього періоду виплата пенсії не проводилась; заборгованість з виплати пенсії за вказаний період становить 26 656,00 грн (а.с. 76).

За листопад 2019 року пенсія також не виплачена, про що свідчить довідка від 03 грудня 2019 року (а.с. 108).

Надані відповідачем відомості ІКІС ПФУ за період з 01 січня 2018 року до 31 грудня 2020 року містять інформацію про виплату ОСОБА_1 пенсії до квітня 2018 року включно, інформація про нарахування та виплату позивачу пенсії починаючи з травня 2018 року в них відсутня (а.с. 121).

Докази, які б свідчили, що на час судового розгляду, виплата пенсії ОСОБА_1 поновлена, рівно як і докази повного або часткового погашення заборгованості з виплати пенсії, яка виникла з травня 2018 року, відповідачем не надані.

Будь-які інші докази щодо предмета доказування учасники справи не надали.

IV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Ст. 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Ч. ч. 1-2 ст. 24 Конституції України установлено, що громадяни мають рівні конституційні права та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень, зокрема, за ознаками місця проживання.

Ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до п. 2 Передмови до Керівних принципів з питання переміщення осіб в середині країни Організації Об`єднаних Націй (документ ООН E/CN.4/1998/53/Add.2 (1998)), яка визначає їх сферу охоплення та мету, для цілей даних Принципів внутрішньо переміщеними особами вважають осіб або групи осіб, які були змушені покинути свої будинки або місця постійного проживання, зокрема, в результаті або з метою уникнення наслідків збройного конфлікту, ситуації загального насильства, порушень прав людини, стихійних або антропогенних лих і які не перетнули міжнародно визнаний державний кордон.

Принцип 28 Керівних принципів з питання переміщення осіб полягає у тому, що на компетентні органи влади покладений обов`язок і відповідальність за створення умов, а також за надання засобів, які дозволяють внутрішньо переміщеним особам добровільно, в безпечних умовах і з гідністю повернутися у свої будинки або місця постійного проживання, або ж добровільно переселитися в будь-яку іншу частину країни.

Відповідні органи влади мають докладати зусиль для полегшення реінтеграції осіб, які повернулися або переселилися.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює Закон України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон № 1706).

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 1706 внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Ч. 2 ст. 1 Закону № 1706 визначено, що адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Таким чином, визначення внутрішньо переміщеної особи, що наведено у ст. 1 Закону № 1706, має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа це особа, яка перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Ст. 2 Закону № 1706 установлені гарантії дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб.

Так, згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 1706 Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 1706 факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону.

Реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема, адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706), не звужуючи обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Ч. 1 ст. 14 Закону № 1706 визначено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

П. 1 ч. 1 ст. 12 Закону № 1709 визначено, що однією з підстав для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа подала заяву про відмову від довідки.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

При цьому, і Керівні принципи з питання внутрішньо переміщених осіб, і Закон № 1706, покладають на відповідні органи влади обов`язок докладати зусиль для полегшення інтеграції внутрішньо переміщених осіб за новим місцем проживання.

Судом встановлено, що позивач перемістилася з тимчасово непідконтрольної території та набула статус внутрішньо переміщеної особи в порядку, визначеному Законом № 1706.

Ч. 1 ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, вільний вибір місця проживання.

Аналогічні положення передбачені ч. 1 ст. 2 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 1382 реєстрація місця проживання чи перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 3 Закону № 1382 вільний вибір місця проживання чи перебування право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Судом відзначає, що ОСОБА_1 реалізувала своє конституційне право на вільний вибір місця проживання, в порядку, встановленому Законом № 1382, була знята з реєстрації у м. Макіївка та зареєструвала місце свого проживання у м. Торецьк.

Позивач наголошує на тому, що як особа, яка має постійне місце проживання на підконтрольній органам влади території, вона не має наміру користуватися додатковим захистом з боку держави, що виникає з набуттям статусу внутрішньо переміщеної особи. За заявою ОСОБА_1 дія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи була припинена.

За цих обставин постає питання правомірності застосування відповідачем законодавства, яке регламентує порядок здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, для виплати пенсії ОСОБА_1 ..

Вирішуючи це питання, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Ч. 1 ст. 5 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058) визначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 1058, виключно цим Законом визначається порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Законодавче визначення умов і порядку здійснення загальнообов`язкового державного пенсійного страхування є одним з принципів цього виду страхування, що визначено абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 1058.

Порядок припинення та поновлення виплати пенсій регламентований нормами, закріпленими у ст. 49 Закону № 1058.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1. якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості (п. 1 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058);

2. у разі смерті пенсіонера (п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058);

3. у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд (п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058);

4. в інших випадках, передбачених законом (п. 5 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058).

Суд відзначає, що перелік підстав для припинення виплати пенсії, наведений у ч. 1 ст. 49 Закону № 1058, не є вичерпним. Разом з цим, зміст правової норми, наведеної у п. 5 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058, свідчить, що інші випадки припинення виплати пенсії мають бути встановлені законом, а не підзаконним нормативно-правовим актом.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень, чия бездіяльність є предметом спору, не довів належними та допустимими доказами наявність будь-якої з визначених законом підстав для припинення виплати пенсії ОСОБА_1 .

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

У преамбулі до Закону № 1058 зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню. Закону України це нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін.

Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити ним. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Відповідно до ч. 3 ст. 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Таким чином, нормативно-правові акти, в тому числі акти Кабінету Міністрів України, є підзаконними, а тому не можуть обмежувати чи звужувати зміст прав громадян, що встановлені законами.

Ст. 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється віднова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що для поновлення виплати пенсії позивач має подати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, оскільки вони ґрунтуються на нормах, що містять у постановах Кабінету Міністрів України і регламентують порядок проведення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

За висновком суду, пріоритетними для застосування у спірних правовідносинах є норми Закону № 1058.

Аналогічного висновку щодо застосування норм матеріального права дійшов Верховний Суд у рішенні від 03 травня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18.

Ч. 1 ст. 47 Закону № 1058 встановлено, що пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

П. 4.12 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, передбачено, що при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше п`яти робочих днів з дня одержання запиту пересилається органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Таким чином, у зв`язку з переїздом на нове місце проживання ОСОБА_1 має право на поновлення виплати пенсії на загальних підставах, визначених Законом № 1058 та Порядком № 22-1.

На переконання суду, доводи відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин положень Закону № 1706 та постанов Кабінету Міністрів України, які регламентують здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, є безпідставними, оскільки позивач має постійне місце проживання на підконтрольній органам влади України території та не виявляє наміру користуватися додатковим захистом, яке передбачено законодавством для внутрішньо переміщених осіб.

Отже, поновлення та виплата ОСОБА_1 пенсії за віком має здійснюватися без застосування законодавства, яке регулює соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам.

V. Щодо дотримання позивачем строку звернення до суду.

За загальним правилом, встановленим КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Зміст наведеної норми свідчить, що КАС України є загальним законом, яким врегульовані строк звернення до адміністративного суду. Водночас відносини щодо строків звернення до адміністративного суду регулюються не тільки нормами КАС України, а й іншими законами України.

Спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення громадян, строки та порядок перерахунку пенсій, є Закон № 1058.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону № 1058 нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Необхідними умовами застосування наведеної норми є: 1) факт нарахування сум пенсій за минулий час, що підтверджується відповідними доказами; 2) доведеність вини пенсійного органу наявність протиправних дій або протиправної бездіяльності, наслідками яких є невиплата сум пенсій.

Судом встановлено, що позивачу призначена пенсія за віком, яка виплачувалась до квітня 2018 року включно, після чого виплата була припинена.

Відповідач не оспорює право позивача на отримання пенсії, однак не поновлює її виплату, покликаючись на відсутність довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Крім того, незважаючи на припинення виплати, з травня 2018 року нарахування пенсії тривало.

Застосування строків звернення до суду має місце за умови, що відповідач не визнає право позивача на отримання спірних сум пенсій, і це є підставою для звернення до суду (постанова Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року у справі № 21-329а13).

Оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поновлення виплати пенсії, право на яку відповідач не заперечує, та нарахування якої продовжувалося після припинення її виплати, однак було піддано формальним обмеженням, з підстав та у спосіб, які суперечать вимогам Конституції та законів України, згідно з ч. 2 ст. 46 Закону № 1058 виплата пенсії позивачу підлягає поновленню з моменту її припинення.

Аналогічну позицію щодо застосування строків звернення до суду у справах цієї категорії викладено в постанові Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 573/1759/17, а також у рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18.

На цих підставах суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач пропустила встановлений ч. 2 ст. 122 КАС України шестимісячний строк звернення до суду.

VІ. Висновки суду по суті позовних вимог.

З огляду на встановлені фактичні обставини та зміст правових норм, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Торецького ОУ ПФУ щодо невідновлення ОСОБА_1 нарахування та виплати пенсії згідно з заявою від 23 липня 2019 року, а також щодо несплати ОСОБА_1 заборгованості з пенсійних виплат, починаючи з 01 травня 2018 року, є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважає на його ефективність та виходить з того, що спосіб захисту має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади.

Ефективний спосіб правового захисту має забезпечити поновлення порушеного права та одержання особою бажаного результату. При цьому винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає ст. 13 Конвенції.

Суд враховує, що відповідач послідовно застосовує до правовідносин, пов`язаних з поновленням виплати позивачу пенсії, законодавство, що регламентує соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам, та вимагає подання позивачем довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Така вимога слугувала однією з підстав для оскарження позивачем дій Торецького ОУ ПФУ в судовому порядку.

Незважаючи на те, що за наслідками розгляду справи № 0540/7781/18-а, Донецький окружний адміністративний суд дійшов висновку, що для отримання пенсії за місцем фактичного проживання ОСОБА_1 не зобов`язана надавати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, відповідач, покликаючись на відсутність такої довідки, не поновлює виплату пенсії.

Як наслідок, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача відновити нарахування та розпочати виплату пенсії згідно з поданою нею заявою від 23 липня 2019 року, а також вимоги про зобов`язання виплатити в повному обсязі заборгованість з пенсійних виплат, яка виникла починаючи з 01 травня 2018 року, також підлягають задоволенню.

VI. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки суд задовольнив позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, а сплата позивачем судового збору була відстрочена до ухвалення рішення у справі, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн підлягають присудженню на користь Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Торецького ОУ ПФУ.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) до Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (ідентифікаційний код: 42170475, місцезнаходження: 85200, Донецька обл., м. Торецьк, вул. Дружби, буд. 22) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, яка полягає у невідновленні нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 згідно з поданою нею заявою від 23 липня 2019 року.

3. Визнати протиправною бездіяльність Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 заборгованості з виплати пенсії за віком, яка утворилася починаючи з 01 травня 2018 року.

4. Зобов`язати Торецьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області відновити нарахування та розпочати виплату ОСОБА_1 пенсії за віком згідно з поданою нею заявою від 23 липня 2019 року;

5. Зобов`язати Торецьке ОУ ПФУ сплатити ОСОБА_1 існуючу заборгованість з пенсійних виплат в повному обсязі, починаючи з 01 травня 2018 року

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (ідентифікаційний код: 42170475, місцезнаходження: 85200, Донецька обл., м. Торецьк, вул. Дружби, буд. 22) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

7. Рішення суду в частині присудження виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

8. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

9. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

10. Повне судове рішення складено 14 лютого 2020 року.

Суддя Т.О. Кравченко