Справа № 520/9088/19
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2020-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 р.Справа № 520/9088/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: П`янової Я.В.,

суддів: Чалого І.С. , Зеленського В.В. ,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.11.2019, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., м. Харків, повний текст складено 02.12.19 по справі № 520/9088/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

05.09.2019 ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19.08.2019 року №119-19; скасувати наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 24.06.2019 року №278 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України у Харківській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.11.2019 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 19.08.2019 року №119-19.

Скасовано наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 24.06.2019 року №278 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Головне Управління Державної міграційної служби України у Харківській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представником відповідача - Державної міграційної служби України, подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що надані позивачем документи не надали підстав стверджувати про наявність небезпеки для життя особисто заявника, останній не надав жодних доказів, які б свідчили про його переслідування на батьківщині за конвенційними ознаками. Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що не маючи законних підстав для перебування на території України, заявник вдруге звернувся до ГУДМС України в Харківській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 24.06.2019. Подання заяви мотивував наявністю небезпеки у країні громадянської належності, яка виникла через військові дії в Ємені, а також ризиком попасти до в`язниці у разі повернення до Ємену через його небажання примкнути до руху хуситів. При цьому заявник повідомив ті ж самі обставини та випадки, про які вказував під час першого звернення, проте детальніше описав їх у другій заяві. Одночасно відповідачем була досліджена ситуації у країні походження на момент повторного звернення позивача. За результатами аналізу інформації з відкритих джерел стверджує, що у разі повернення до країни походження, життю, безпеці чи свободі заявнику не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, оскільки заявник не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для надання додаткового захисту, а тому вважає, що оскаржуване рішення ДМС України відповідає чинним приписам Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Вказує, що не погоджується з посиланням відповідача на очевидну необґрунтованість заяви, оскільки в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а пізніше і в анкеті особи, яка звертається із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказував причини, через які не може та не бажає повертатися в країну своєї громадянської належності, через те, що в країні походження позивача відбувається відкритий військовий конфлікт, систематично порушуються права людини, присутнє загальнопоширене насильство в ситуації збройного конфлікту, в зв`язку з чим до неї можуть застосувати, тортури, нелюдське або таке що принижує гідність, поводження чи покарання. Наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявниці стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду. Вважає висновок ГУ ДМС України в Харківській області щодо відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, необґрунтованим та таким, що зроблено без урахування та аналізу існуючої ситуації в Ємені. Стверджує, що ГУ ДМС України в Харківській області, вказуючи на необґрунтованість побоювань позивача, з невідомих причин не використано інформацією про країну походження, проігноровано інформацію про безпекову ситуацію, ситуацію із дотриманням прав людини, гуманітарної ситуації у країні громадянської належності позивача та можливість стати жертвою переслідувань через небажанням дотримуватись норм поведінки для жінок нав`язаних угрупуванням хуситів, жертвою сексуального насилля чи примусового шлюбу. Таким чином, на переконання представника позивача, в порушення п. 5.1 Правил третя особа не провадила перевірки фактів, повідомлених позивачем, не було вивчено усіх відповідних фактів, що стосуються країни походження, в тому числі інформацію про те, що позивач може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди від військових угрупувань хуситів чи внаслідок поширеного насильства та систематичного порушення прав людини.

Учасники справи повідомлені належним чином про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , громадянин Єменської Республіки, 20.06.2019 звернувся до Відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі Відділ) із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 15, 104-106).

Згідно з наказом Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області №278 від 24.06.2019 року відмовлено громадянину Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бо умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не змінилися (а.с. 107-109).

Позивач, не погоджуючись з наказом ГУ ДМС України у Харківській області, направив скаргу до Державної міграційної служби України, в якій просив скасувати наказ Управління про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Державною міграційною службою України прийнято рішення №119-19 від 19.08.2019 про відхилення скарги громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1 від 01.07.2019 на наказ ГУ ДМС в Харківській області № 278 від 24.06.2019 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1 (а.с. 116, 117).

Позивач, вважаючи оскаржувані рішення протиправними, звернувся з вказаним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваних рішень відповідачами не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, зокрема відповідачами не враховано інформацію про країну походження позивача, яка підтверджує небезпеку його повернення до країни громадянської належності.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону (ч.2 ст.9 Закону № 3671-VI).

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст. 9 Закону № 3671-VI).

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону № 3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI).

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення (ч.13 ст.10 Закону № 3671-VI).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Колегія суддів зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторони. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При цьому слід зазначити, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та правовою підставою для прийняття такого рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стверджуючи про те, що обставини неможливості повернення в країну походження змінилися в бік погіршення.

Оскаржуваним наказом відмовлено позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не змінилися.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що в порівнянні з попередньою заявою позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з березня 2018 року значно погіршилася ситуації у країні його громадянської належності.

Так, згідно з офіційною інформацією, яка викладена в листі міністерства закордонних справ України від 01.02.2018 № 650/17-110-311 "військовий конфлікт між повстанцями руху "Ансар ОСОБА_3 " разом із колишнім президентом ОСОБА_4 , які наразі контролюють столицю м.Сана, та урядовими силами на чолі з міжнародно визнаним главою країни А.Хаді, штаб-квартира яких розташована в м.Аден, триває з 2014 року.

Єменська Республіка - це держава в Південно-Західній Азії, розташована на півдні Аравійського півострова. Омивається Червоним і аравійським морями індійського океану. Має сухопутний кордон із Оманом та Саудівською Аравією.

У березні 2015 року Саудівська Аравія та низка країн Аравійського півострову розпочали військову операцію щодо звільнення території Ємену, підконтрольних хусітам. Наразі найбільш небезпечними для проживання та перебування районами, які до цього часу перебувають під контролем повстанців, є південно-західна частина країни зі столицею в м.Сана та території північно-західного кордону із Саудівською Аравією".

Варто також зауважити, що УВКБ ООН висловлено нову позицію ситуації в Ємені (12 лютого 2018 року), згідно з якою на даний час в Ємені відбувається тривалий внутрішній конфлікт, який охоплює фактично усю територію держави (http://www.refworld.org.ru/docid5a8305394.htmI UNHCR).

У відповідності до Публікації Центру новин ООН "В Ємені в гуманітарної допомоги потребують 22,2 млн чоловік" від 23.01.2018.

Публікація Центру новин ООН "Сторони конфлікту в Ємені прирікають країну на розруху, злидні і голод" від 27.02.2018.

Публікація Центру новин ООН "ООН: мільйони жителів Ємену можуть опинитися на межі голоду" від 25.05.2018.

Також, Позиція УВКБ ООН щодо повернень в Ємен від 01.04.2015, Витяг з доповіді Ради по правам людини "Положення в області прав людини в Ємені, включаючи порушення і зловживання, за період з вересня 2014 року" від 13.09.2017, Витяг з доповіді Ради по правам людини "Положення в області прав людини в Ємені, включаючи порушення і зловживання, за період з вересня 2014 року" від 17.08.2018, Витяг з Доповіді Міжнародна Амністію 2017/18 - Ємен від 22.02.2018, Витяг з доповіді Human Rights Watch "Світовий звіт 2018 - Ємен" від 18.01.2018, Витяг з доповіді Комісії з імміграції та біженців Канади "Ємен: поводження хуситів з мусульманами- сунітами в районах під контролем хуситів" (2014-вересень 2017 р.) від 10.10.2017, Витяг з доповіді Норвезької ради біженців/Центру моніторингу за процесами внутрішнього переміщення (NRC/IDMC) "Глобальний звіт про внутрішні переміщення - висвітлення: Ємен" від 16.05.2018 свідчать про те, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є наразі загальновідомим фактом.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на час звернення заявника в країні громадянського походження позивача та зокрема в його рідному місті склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування. При цьому вказана ситуація погіршилася в порівнянні з ситуацією, яка була станом на час попереднього звернення позивача із аналогічною заявою.

Так, Європейський суд з прав людини у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (пункти 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Враховуючи, що інформацією по країні походження - Республіки Ємен підтверджується, що на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування, становить реальний ризик для людини, яку висилають в цю країну.

Слід зауважити, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Пунктом 10 вказаної Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України встановлено, що суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

За таких обставин, при розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до ч.3 ст.78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

У відповідності до вимог Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (пункт 43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов`язкового ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в апеляційній інстанції, відповідачем взагалі не взято до уваги інформацію по країні походження позивача. Зокрема, того факту, що на теперішній час в Республіці Ємен триває збройний конфлікт, фактично громадянська війна, систематично порушуються права людини та основні свободи, які здійснюються владою, хуситами з мусульманами-сунітами.

Посилання заявника апеляційної скарги на інформацію по країні походження позивача, а саме на інформографік про фронт війни в Ємені (https://colonelcassad.livejournal.com/3921383.html) та на заяву Генерального секретаря ООН (http://www.un.org/russian/news/text_news/story.asp?newsID=29248) є необґрунтованими, оскільки інформографік про фронт війни в Ємені (https://colonelcassad.livejournal.com/3921383.html) не є офіційними даними, а є інформацією зі сторінки блогу Colonel Cassad, а заява Генерального секретаря ООН (http://www.un.org/russian/news/text_news/story.asp?newsID=29248) та не містить жодної інформації про ситуацію в Ємені, а містить заклики про необхідність закінчення війни.

Враховуючи те, що відповідачем взагалі не перевірена оновлена інформація по країні походження позивача, не здійснено аналіз матеріалів особової справи та індивідуальних обставин, тобто не перевірено чи існує імовірність того, що позивачу буде завдано шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності у порівнянні з попередньою заявою позивача, колегія суддів уважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що проведений відповідачем аналіз інформації щодо країни походження позивача є неповним та необ`єктивним.

За таких оставин, приймаючи оскаржувані рішення, відповідачі не проаналізували належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколі співбесіди, а також не врахували поточної та актуальної інформації по ситуації в Ємені й не спростували можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.11.2019 року по справі № 520/9088/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді І.С. Чалий В.В. Зеленський
Повний текст постанови складено 17.02.2020.