Справа № 200/11820/19-а
Суддя: Давиденко Т.В.
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 р. Справа№200/11820/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Давиденко Т.В.

при секретарі судового засідання

за участю представників сторін:

від позивача Онищенко І.В. посв.від 01.12.2019 року № 3688

від відповідача Ярова С.Е. довір. 06.09.2019 року № 17/05-99-08-08

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов Фізичної особи-

підприємця ОСОБА_1

до відповідача Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та

вимоги,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області про визнання протиправними та скасування:

- податкового повідомлення-рішення від 20.09.2019 року № про визначення грошового зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в загальній сумі 52922 грн. 19 коп., в тому числі за податковим зобов`язанням 42337 грн. 75 коп., за штрафними санкціями 10584 грн. 44 коп.;

- податкового повідомлення-рішення від 20.09.2019 року № про збільшення сум грошового зобов`язання за платежем військовий збір в загальній сумі 4410 грн. 18 коп., в тому числі за основним платежем 3528 грн. 14 коп., за штрафними санкціями 882 грн. 04 коп.;

- податкового повідомлення-рішення від 20.09.2019 року № про збільшення сум грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 459851 грн., в тому числі за податковим зобов`язанням 367881 грн., за штрафними санкціями 91970 грн.

- вимоги від 19.09.2019 року № Ф- про сплату боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 53858 грн. 17 коп.

Ухвалою від 22.01.2020 року позовні вимоги роз?єднані в самостійні провадження, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 20.09.2019 року № про збільшення сум грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 459851 грн., в тому числі за податковим зобов`язанням 367881 грн., за штрафними санкціями 91970 грн. виділені у самостійне провадження, справі присвоєний номер 200/11820/19-а.

Доводи позовної заяви обґрунтовує тим, що, як вважає позивач, рішення, якє оскаржуються, винесене відповідачем з перевищенням повноважень та не у спосіб, визначений чинним законодавством з питань оподаткування.

Вважає неправомірним висновок податкового органу про завищення суми податкового кредиту з подтку на додану вартість з посиланням на відсутність реальності господарських операцій з контрагентами, оскільки фактичне виконання договорів, зазначеними в акті перевірки, підтверджене первинними документами бухгалтерського та податкового обліку.

Враховуючи наведене, просить позовну заяву задовольнити у повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказав на її безпідставність та зазначив, що податкове повідомлення - рішення, яке оскаржується, винесене податковим органом в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством з питань оподаткування.

Наполягає на тому, що під час перевірки встановлена відсутність реальності господарських операцій з контрагентами позивача, тому висновок про завищення суми податкового кредиту з податку на додану вартість, як вважає відповідач, є правомірним та обґрунтованим.

Враховуючи наведене, просить в задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні доводи адміністративного позову підтримав, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти доводів адміністративного позову заперечував з підстав, викладених у відзиві, просив в задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, доводи позовної заяви, відзиву, заслухавши представників сторін, суд з`ясував наступні обставини справи.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрований в якості фізичної особи підприємця, включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (ІПН НОМЕР_1 ), місце проживання фізичної особи-підприємця: АДРЕСА_1 , перебуває на обліку як платник податків у Слов`янсько-Лиманському управлінні Державної податкової служби у Донецькій області (а.с. 14-15).

З 05.08.2019 року по 23.08.2019 року Головним управлінням ДПС у Донецькій області проведена документальна позапланова невиїзна перевірка підприємницької діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 01.01.2011 року по 31.12.2018 року, за результатами якої складений акт від 02.09.2019 року № 6/05-99-13-02-17/ НОМЕР_1 (т. І - а.с. 16 - 63).

Під час перевірки податковим органом встановлені факти порушення ФОП ОСОБА_1 вимог чинного законодавства, в тому числі, пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України: завищена сума податкового кредиту на загальну суму 367881 грн., у тому числі за листопад 2016 року на суму 61740 грн., за вересень 2017 року - на суму 135141грн., за серпень 2018 року - на суму 171000 грн., та занижена сума податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету всього на суму 367881грн.,у тому числі за за листопад 2016 року - на суму 61740 грн., за вересень 2017 року - на суму 135141грн., за серпень 2018 року - на суму 171000 грн.;

На підставі акту перевірки ГУ ДПС у Донецькій області прийняте податкове повідомлення рішення від 20.09.2019 року № про збільшення податкового зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україі товарів (робіт, послуг) на загальну суму 459851 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням 367881 грн., за штрафними санкціями 91970 грн.

Як заначене в акті перевірки, у ФОП ОСОБА_1 відсутній об`єкт оподаткування податком на додану вартість операцій з ТОВ «ФЛЕСКО ПРО», ТОВ "ТАІФ ПЛЮС", ТОВ «ІЗОЛЕНЕНЕРГОТРЕЙД», ТОВ «ПОЛІМЕРНА ІЗОЛЯЦІЯ» в розумінні статті 185 Податкового Кодексу України, оскільки під час преврки встановлена відсутність об`єктів оподаткування по операціях з зазначеними контрагентами щодо придбання товарів (послуг) та по операціях з продажу цих товарів (послуг) покупцям в розумінні статті 198 Податкового Кодексу України.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та не заперечується сторонами у справі, 25.08.2016 року між ТОВ Ізоленерготрейд (постачальник) та ФОП ОСОБА_1 (покупець) укладений договір поставки № 98, за умовами якого постачальник зобов`язаний передати у власність покупцю товари, а покупець зобов`язаний прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату (т. І - а.с. 86-91).

Виконання умов договору підтверджується видатковими накладними від 30.08.2016 року № РН-0000068, рахунками - фактури від 25.08.2016 № СФ-0000076, від 27.09.2016 року № РН-0000098, від 27.09.2016 року № СФ-0000104, від 31.10.2016 року № РН-0000142, від 31.10.2016 року № СФ-0000154, від 25.11.2016 року № РН-0000154, від 21.11.2016 року № СФ-0000166, специфікаціями на поставку продукції від 25.08.2016 року № 1, від 27.09.2016 року № 2, від 31.10.2016 року № 3, від 21.11.2016 року № 4 (т. І - а.с. 92-99, 104-108).

Переміщення товарів підтверджене товарно транспортними накладними від 30.10.2016 року № 25, від 25.11.2016 року № 53, від 31.10.2016 року № 42, від 27.09.2016 року № 34 (т. І - а.с.100-103).

Крім того встановлено, що придбаний товар встановлений на автомобілі, що підтверджується актом списання від 30.08.2016 року № СпТ-00013 (т. І - а.с.113).

ТОВ Ізоленерготрейд надало ФОП ОСОБА_1 податкову накладну від 25.11.2016 року № 217 на загальну суму 370442 грн. 46 коп., в тому числі ПДВ в сумі 61740 грн. 41 коп., № 107 на занальну суму 200016 грн., в тому числі ПДВ в сумі 33336 грн., № 159 нс загальну суму 144610 грн. 50 коп., в тому числі ПДВ в сумі 24101 грн. 75 коп., № 193 на суму 300009 грн. 60 коп., в тому числі ПДВ в сумі 50001 грн. 60 коп.

Судом встановлено, що 13.10.2017 року між ТОВ Полімерна ізоляція (покупець) та ФОП ОСОБА_1 (постачальник) укладений договір поставки № 13/10-17, за умовами якого постачальник зобов`язується виконати поставку товару, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його (т. І - а.с.114-115).

На виконання умов договору ФОП ОСОБА_1 виписав видаткові накладні від 13.10.2017 року № РН-00008, рахунок-фактуру від 13.10.2017 № СФ-008956, від 13.10.2017 року № РН-0000003, рахунок-фактуру від 13.10.2017 року № СФ-0000719, специфікації до договору на поставку продукції від 13.10.2017 року № 1, від 13.10.2017 року № (т. І - а.с. 116-119, 122 - 123).

Переміщення товару підтверджене товарно транспортними накладними від 13.10.2017 року № 13/10-1, від 13.10.2017 року № 13/10-2 (т. І - а.с. 120-121).

01.08.2018 року між ТОВ Полімерна ізоляція (постачальник) та ФОП ОСОБА_1 (покупець) укладений договір поставки № 010818, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити електротехнічне обладнання: полімерні ізолятори, обмежувачі перенапруги, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його (т. І - а.с. 124-126).

Виконання умов договору підтверджене видатковими накладними від 27.08.2018 року № РН-0000271, від 28.08.2018 року № РН-0000272, від 29.08.2018 року № РН-0000273, від 30.08.2018 року № РН-0000274, рахунками - фактури від 27.08.2018 року № СФ-000273, специфікації від 01.08.2018 року № 1 (т. І - а.с.127-131).

В рахунок оплати за отриманий товар ФОП ОСОБА_1 на адресу ТОВ Полімерна ізоляція сплачені грошові кошти на загальну суму 133380 грн., в тому числі ПДВ в сумі 22230 грн., що підтверджене платіжним доручення від 18.09.2018 року № 616 згідно рахунку від 27.08.2018р. № 273 (т. І а.с. 133 - 134).

ТОВ Полімерна ізоляція виписало ФОП ОСОБА_1 податкові накладні № 439 на суму 271845 грн., в тому числі ПДВ в сумі 45307 грн. 50 коп., № 451 на суму 254782 грн. 50 коп., в тому числі ПДВ в сумі 42463 грн. 75 коп., № 453 на суму 254782 грн. 50 коп., в тому числі ПДВ в сумі 42463 грн. 75 коп., № 471 на суму 244591 грн. 20 коп., в тому числі ПДВ в сумі 40765 грн. 20 коп.

Як зазначено в акті перевірки, при виконанні умов договору, укладеному ФОП ОСОБА_1 з ТОВ Полімерна ізоляція, простежується здійснення ФОП ОСОБА_1 нетипової операції з придбання товарів, не пов`язаних з провадженням фінансово-господарської діяльності.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та не заперечується сторонами у справі, 31.01.2019 року між ТОВ Багатопрофільне підприємство «Ізоляція (покупець) та ФОП ОСОБА_1 (продавець) укладений договір купівлі-продажу № 310119/1, за умовами якого продавець передає товар у власність, а покупець приймає і оплачує товар (т. І - а.с. 135-137).

Виконання умов договору підтверджене видатковими накладними від 19.03.2019 року № РН-0000001, від 20.03.2019 року № РН-0000002, від 22.03.2019 року № РН-0000003, від 22.03.2019 року № РН-0000004, від 22.03.2019 року № РН-0000005, від 01.04.2019 року № РН-0000006, від 01.04.2019 року № РН-0000007, специфікаціями від 18.03.2019 року № 1 (т. І - а.с. 138-143).

Переміщення товару підтверджене товарно транспортними накладними від 19.03.2019 року № 1903/1, від 20.03.2019 року № 2003/1, від 22.03.2019 року № 2203/1, від 22.03.2019 року № 2203/2, від 22.03.2019 року № 2203/3, від 01.04.2019 року № 0104/1, від 01.04.2019 року № 0104/2 (т. І - а.с. 144-150).

Оплата ТМЦ підтверджена платіжним дорученням від 02.05.2019 року № 336 (а.с. 151-152).

Як зазначено в акті перевірки, при виконанні умов договору, укладеному ФОП ОСОБА_1 з ТОВ Багатопрофільне підприємство «Ізоляція, простежується здійснення ФОП ОСОБА_1 нетипової операції з придбання товарів, не пов`язаних з провадженням фінансово-господарської діяльності, відсутні віповіні сертифікати.

Крім того, судом встановлено, що 29.09.2017 року між ТОВ ТАІФ ПЛЮС (постачальник) та ФОП ОСОБА_1 (покупець) укладений договір поставки № 29/09/2017, за умовами якого постачальник зобов`язується передати у зумовлені строки товар, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (а.с. 153-155).

Виконання умов договору підтверджується видатковими накладними від 30.09.2017 року № РН-0000002, від 30.09.2017 року № РН-0000004, рахунками-фактура від 30.09.2017 року № СФ-0000002, від 30.09.2017 року № СФ-0000004. (т. І - а.с. 156-159).

Переміщення товару підтверджене товарно транспортними накладними від 30.09.2017 року № 216, від 30.09.2017 року № 217 (т. І - а.с. 160-161).

Згідно договору від 09.10.2017 року № 09/10/17-1 ТОВ «ТАІФ ПЛЮС» відступило ТОВ «ЛІМІАРД ГРУП» право вимоги за договором поставки від 29.09.2017 року № 29/09/2017, що підтверджується листом ТОВ «ТАІФ ПЛЮС» від 09.10.2017 року № 2018, актом звірки взаємних розрахунків станом на 01.10.2017 року, розрахунки з ТОВ «ЛІМІАРД ГРУП» підтверджені платіжним дорученням від 10.10.2017 року № 471 (т. І а.с. 162 - 166).

На виконання умов договору «ТАІФ ПЛЮС» на адресу ФОП ОСОБА_1 виписало податкові накладні від 30.09.2017 року № 2 на суму 100247 грн. 50 коп., в тому числі ПДВ в сумі 16707 грн. 92 коп., від 30.09.2017 року № 4 на суму 180369 грн. 76 коп., в тому числі ПДВ в сумі 30061 грн. 63 коп.

Як зазначено в акті перевірки за отриманий товар ФОП ОСОБА_1 на адресу ТОВ «ТАІФ ПЛЮС» станом на 31.12.2018 кошти не перераховані та на дату перевірки є кредиторська заборгованості за розрахунками з ТОВ «ТАІФ ПЛЮС».

Судом встановлено, що 30.09.2017 року між ТОВ ФЛЕКСО ПРО (продавець) та ФОП ОСОБА_1 (покупець) укладений договір поставки № 30/09/17-1, за умовами якого продавець зобов`язується передати у властність, а покупець зобов`язується належним чином прийняти і оплатити товар (т. І - а.с.168-170).

Виконання умов договору підтверджується видатковою накладною від 30.09.2017 року № 2, товарно транспортною накладною від 30.09.2017 року № 215, рахунком на оплату від 30.09.2017 року № 2.

Згідно договору від 09.10.2017 року № 09/10/17 ТОВ ФЛЕКСО ПРО відступило ТОВ «ЛІМІАРД ГРУП» право вимоги за договором поставки від 30.10.2019 року № 30/09/17-1, що підтверджується листом ТОВ ФЛЕКСО ПРО від 09.10.2017 року № 815, актом звірки взаємних розрахунків станом на 01.10.2017 року, актом списання від 30.09.2017 року № СпТ-00004 (а.с.177).

ТОВ ФЛЕКСО ПРО виписало ФОП ОСОБА_1 податкову накладну від 30.09.2017 року № 2 на суму 530225 грн., в тому числі ПДВ в сумі 88370 грн. 83коп.

Станом на час розгляду справи оплата за ТМЦ не здійснена.

Як зазначено в акті перевірки, розрахунки між суб`єктами господарювання за відвантажений товар (надані роботи, послуги) не проводились, на дату перевірки є кредиторська заборгованість за розрахунками з ТОВ «ФЛЕКСО ПРО».

Між сторонами немає розбіжностей щодо обставин справи, встановлених судом, позивач вважає неправомірним висновок податкового органу про порушення ним вимог Податкового кодексу України, тому просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначає Податковий кодекс України.

Відповідно до п.п. 41.1.1 п.41.1 ст.41 Податкового кодексу України контролюючими органами щодо податків, які справляються до бюджетів та державних цільових фондів, а також стосовно законодавства, контроль за дотриманням якого покладається на органи державної податкової служби, є органи державної податкової служби.

Таким чином, відповідач у справі - суб`єкт владних повноважень, на якого чинним законодавством покладені владні управлінські функції стосовно контролю у сфері податкових взаємовідносин.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно п. 15.1. Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 16.1.2 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків.

Згідно п.п.16.1.4 п.16.1 ст.16 Податкового кодексу України на платник податків покладений обов`язок сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пп. 14.1.36. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно пп. 14.1.191. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Відповідно до пп. 14.1.202 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Згідно пп. 14.1.203 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України продаж результатів робіт (послуг) - будь-які операції господарського, цивільно-правового характеру з виконання робіт, надання послуг, надання права на користування або розпоряджання товарами, у тому числі нематеріальними активами та іншими об`єктами власності, що не є товарами, за умови компенсації їх вартості, а також операції з безоплатного надання результатів робіт (послуг). Продаж результатів робіт (послуг) включає, зокрема, надання права на користування товарами за договорами оперативного лізингу (оренди), продажу, передачі права відповідно до авторських або ліцензійних договорів, а також інші способи передачі об`єктів авторського права, патентів, знаків для товарів і послуг, інших об`єктів права інтелектуальної, у тому числі промислової власності.

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Відповідно до п. 187.1. ст. 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Розділ V Податкового кодексу України регулює порядок нарахування та сплати податку на додану вартість, визначає платників податку, встановлює порядок реєстрації в якості платників ПДВ, визначає об`єкти оподаткування та розміри ставок податку, операції, які звільнені від оподаткування, а також, правила віднесення сум до складу податкового кредиту.

Згідно п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України, вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Тобто, отримавши податкові накладні від контрагента, у позивача виникло право на включення сум ПДВ до складу податкового кредиту.

Згідно п. 200.3 ст. 200 Податкового кодексу України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п. 200.6 ст. 200 Податкового кодексу України платник податку може прийняти самостійно рішення про зарахування в повному обсязі належної йому суми бюджетного відшкодування або її частини у зменшення податкових зобов`язань з цього податку, що виникли протягом наступних звітних (податкових) періодів, за наявності умов, передбачених пунктом 200.4 цієї статті. Зазначене рішення відображається платником податку у податковій декларації, яку він подає за результатами звітного (податкового) періоду, в якому виникає право на подання заяви про отримання бюджетного відшкодування згідно з нормами цієї статті. У разі прийняття такого рішення зазначена сума не враховується при розрахунку сум бюджетного відшкодування наступних звітних (податкових) періодів.

Тобто, чинним законодавством України, зокрема, Податковим кодексом України, на сторону цивільно-правової угоди, яка є платником податків, не покладений обов`язок здійснювати контроль за дотриманням постачальником вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, сплати податку до бюджету і в подальшому за можливі дії порушника, за будь-якими із сторін правочину не передбачене зобов`язання та не визначене право здійснення контролю показників податкової звітності однієї сторони правочину над показниками податкової звітності, заявленими іншою стороною правочину, при цьому такий платник податків несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку, яка стосується кожного окремого платника податків і не може автоматично поширюватися на інших осіб, у тому числі на його контрагентів.

Статтею 61 Конституції України закріплений індивідуальний характер юридичної відповідальності особи, тобто, до відповідальності повинен бути притягнений правопорушник та притягнення до відповідальності добросовісного платника податків суперечить конституційним нормам та нормам чинного законодавства.

Виходячи з позицій, висловлених Європейським Судом з прав людини у рішеннях по справах «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії», «Булвес» АД проти Болгарії», позицій Верховного Суду України, Вищого адміністративного суду України, викладених в Інформаційному листі від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10 «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби», наголошене на індивідуальному характері відповідальності особи та відсутності підстав для притягнення платника податків до відповідальності у зв`язку з порушенням податкової дисципліни його контрагентами.

Щодо доводу відповідача про відсутність реальності здійснених господарських операцій та надання позивачем відповідних документів бухгалтерського та податкового обліку на таке підтвердження, суд враховує наступне.

Відповідно до п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно пп. 201.1. ст. 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до пп. 201.4. ст. 201 Податкового кодексу України платники податку в разі здійснення постачання товарів/послуг, постачання яких має безперервний або ритмічний характер:

покупцям - платникам податку - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведені податкові накладні на кожного платника податку, з яким постачання мають такий характер, з урахуванням усього обсягу постачання товарів/послуг відповідному платнику протягом періоду, за який складається така податкова накладна, протягом такого місяця;

покупцям - особам, не зареєстрованим платниками податку, - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведену податкову накладну з урахуванням всього обсягу постачання товарів/послуг таким покупцям, з якими постачання мають такий характер протягом періоду, за який складається така податкова накладна, протягом такого місяця.

У разі якщо станом на дату складення зазначених податкових накладних сума коштів, що надійшла на поточний рахунок продавця як оплата (передоплата) за товари/послуги, перевищує вартість поставлених товарів/послуг протягом місяця, таке перевищення вважається попередньою оплатою (авансом), на суму якої складається податкова накладна у загальному порядку не пізніше останнього дня такого місяця.

Для цілей цього пункту ритмічним характером постачання вважається постачання товарів/послуг одному покупцю два та більше разів на місяць.

Податкова накладна може бути складена за щоденними підсумками операцій (якщо податкова накладна не була складена на ці операції) у разі:

здійснення постачання товарів/послуг за готівку кінцевому споживачеві (який не є платником податку), розрахунки за які проводяться через касу / реєстратори розрахункових операцій або через банківську установу чи платіжний пристрій (безпосередньо на поточний рахунок постачальника);

виписки транспортних квитків, готельних рахунків або рахунків, які виставляються платнику податку за послуги зв`язку, інші послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містять загальну суму платежу, суму податку та податковий номер постачальника (продавця), крім тих, форма яких встановлена міжнародними стандартами;

надання платнику податку касових чеків, що містять суму поставлених товарів/послуг, загальну суму нарахованого податку (з визначенням фіскального та податкового номерів постачальника).

Платники податку в разі здійснення постачання товарів/послуг, база оподаткування яких, визначена відповідно до статей 188 і 189 цього Кодексу, перевищує фактичну ціну постачання таких товарів/послуг, можуть скласти не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведену податкову накладну з урахуванням сум податку, розрахованих виходячи з перевищення бази оподаткування над фактичною ціною, визначених окремо по кожній операції з постачання товарів/послуг.

Згідно п. 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг, послуг не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, та враховується при визначенні загальних податкових зобов`язань.

Пунктом 201.11 статті 201 Податкового кодексу України визначено, що підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту без отримання податкової накладної, також є:

а) транспортний квиток, готельний рахунок або рахунок, який виставляється платнику податку за послуги зв`язку, інші послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містять загальну суму платежу, суму податку та податковий номер продавця, крім тих, форма яких встановлена міжнародними стандартами;

б) касові чеки, які містять суму отриманих товарів/послуг, загальну суму нарахованого податку (з визначенням фіскального номера та податкового номера постачальника). При цьому з метою такого нарахування загальна сума отриманих товарів/послуг не може перевищувати 200 гривень за день (без урахування податку);

в) бухгалтерська довідка, складена відповідно до пункту 36 підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу;

г) податкова накладна, складена платником податку відповідно до пункту 208.2 статті 208 цього Кодексу та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних.

У разі використання платниками для розрахунків із споживачами реєстраторів розрахункових операцій касовий чек повинен містити дані про загальну суму коштів, що підлягає сплаті покупцем з урахуванням податку, та суму цього податку, що сплачується у складі загальної суми.

Порядок обчислення та накопичення реєстраторами розрахункових операцій сум податку встановлює Кабінет Міністрів України.

Статтею 44 Податкового кодексу України визначені вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, відповідно до п.44.1 якої для цілей оподатковування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподатковування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів (документи, створені в письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження і дозвіл адміністрації (власника) на їхнє проведення ); регістрів бухгалтерського обліку (носії спеціального формату (паперові, електронні) у вигляді відомостей, ордерів, книг, журналів, машинограм і т.п., призначені для хронологічного, систематичного або комбінованого нагромадження, групування й узагальнення інформації з первинних документів, прийнятих до обліку ); фінансової звітності (бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період); інших документів, зв`язаних з вирахуванням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених вищевказаними документами.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Згідно ст. 1 цього Закону господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства, бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Відповідно до статті 4 вказаного Закону бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на основних принципах, серед яких превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Згідно частини 1 статті 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до ст. 1 зазначеного Закону первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частина 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначає, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, визначає, що первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов`язкові реквізити, визначені п. 2.4 Положення: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства; зміст і обсяг господарської операції, одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дозволяють ідентифікувати особу, що брала участь у здійсненні господарської операції.

Форми облікових регістрів, порядок записів у них, обробка і використання необхідної інформації визначаються відповідними нормативними документами про порядок їх застосування.

Відповідно до п. 3.7 Положення інформація про господарські операції підприємства за звітний період (місяць, квартал, рік) з облікових регістрів переноситься в згрупованому вигляді в бухгалтерські звіти, порядок складання яких установлюється відповідними нормативно-правовими актами.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» фінансова звітність підприємства складається на підставі даних бухгалтерського обліку і підписується керівником і бухгалтером підприємства.

Фінансова звітність підприємства (крім бюджетних установ і суб`єктів малого підприємництва) складається з: балансу, звіту про фінансові результати, звіту про рух грошових коштів, звіту про власний капітал і приміток до звітів.

З системного аналізу зазначених норм Закону вбачається, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Якщо господарська операція фактично не відбулась, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Таким чином, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту.

При цьому про відсутність реального характеру відповідних операцій свідчать, у тому числі, відсутність первинних документів обліку, відсутність економічної доцільності проведення відповідних господарських операцій, неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку, та інші обставини, які в сукупності можуть свідчити про вчинення операцій, що не мають на меті досягнення позитивного економічного ефекту, натомість мають на меті отримання неправомірної вигоди, у тому числі преференцій з боку держави (податковий кредит).

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суд враховує, що відповідно до вимог ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суму податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи, що випливає зі змісту ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

При цьому, суд враховує, що товарно - транспортна накладна не є обов`язковим документом у господарських операціях з поставки чи купівлі-продажу товарів, проте є обов`язковою для договорів перевезення. Відсутність товарно - транспортних накладних, а також недоліки в їх заповненні, які фактично унеможливлюють встановлення основних параметрів щодо перевезення (часу, маси, дані щодо навантаження, розвантаження) ставить під сумнів фактичне переміщення таких товарів у просторі, а у разі наявності й інших доказів та встановлених обставин, наприклад щодо відсутності матеріальних, зокрема транспортних засобів та трудових ресурсів у господарюючих суб`єктів для здійснення відповідної діяльності, в тому числі і транспортування товару, свідчить на користь висновку про відсутність реальних поставок товару, а відповідно і про безпідставність формування даних податкового обліку за такими операціями.

Тобто, визначальним для вирішення справи є, в тому числі, дослідження та встановлення фактичного руху активів в процесі виконання укладених договорів.

Як встановлено судом та підтверджене матеріалами справи позивачем надані суду належні докази в підтвердження реальності господарських операцій по контрагентам у спірних взаємовідносинах.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем надані суду належні докази в підтвердження реальності господарських операцій та спростування висновків, викладених в акті перевірки.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 11.09.2018 року у справі № 805/2316/16-а.

Згідно ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивачем надані суду належні докази, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суму податкового кредиту, містять інформацію, що відповідає дійсності, та докази неправомірності висновків про порушення норм чинного законодавства з питань оподаткування в розумінні зазначеної норми Закону.

Оскільки під час розгляду справи встановлена неправомірність висновків органу владних повноважень про порушення позивачем норм чинного законодавства з питань оподаткування, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Податковим кодексом України, Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Кодексом адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області (, юридична адреса: 87515, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Італійська, 59) про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 20.09.2019 року № про збільшення сум грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 459851 грн., в тому числі за податковим зобов`язанням в сумі 367881 грн., за штрафними санкціями в сумі 91970 грн. задовольнити повністю.

Податкове повідомлення рішення Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області від 20.09.2019 року № про збільшення Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 459851 грн., в тому числі за податковим зобов`язанням в сумі 367881 грн., за штрафними санкціями в сумі 91970 грн. визнати протиправним та скасувати.

Стягнути з Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області (за рахунок бюджетних асигнувань) (, юридична адреса: 87515, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Італійська, 59) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 5710 грн. 41 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

У судовому засіданні 12.02.2020 року проголошена вступна та резолютивна частини рішення, повний текст рішення виготовлений 19.02.2020 року.

Суддя Т.В. Давиденко