Справа № 826/9155/17
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9155/17 Суддя першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Кобаля М.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги, рішень і податкової вимоги,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - Позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування:

- податкових повідомлень-рішень від 11.05.2017 року №, №, №, №, №, №, №000190130;

- рішення № від 11.05.2017 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску;

- вимоги №Ф- від 11.05.2017 року про сплату недоїмки з єдиного соціального внеску;

- рішення №39903/17-11 від 21.06.2017 року про опис майна в податкову заставу;

- податкової вимоги №39903-17 від 21.06.2017 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2019 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що продаж Асоціасії «Реконфісс» залізобетонних виробів здійснювався ОСОБА_1 як фізичною особою, а не фізичною особою-підприємцем, а відтак в останнього були відсутні підстави для переходу на загальну систему оподаткування. Крім того, суд підкреслив, що обсяг сукупного доходу ФОП ОСОБА_1 не перевищував 1 000 000,00 грн. протягом останніх 12 календарних місяців, останній перебував на спрощеній системі оподаткування, а відтак у нього був відсутній обов`язок з реєстрації платником податку на додану вартість. Окремо суд зазначив, що ФОП ОСОБА_1 не є податковим агентом щодо фізичних осіб, вказаних в акті перевірки, а тому не був зобов`язаний подавати податковий розрахунок у формі 1-ДФ. Також суд вказав на відсутність у Позивача обов`язку з ведення обліку товарних запасів, а також безпідставність висновків Відповідача про заниження останнім зобов`язань зі сплати військового збору та єдиного соціального внеску, оскільки матеріалами справи не підтверджено заниження платником податків оподатковуваного доходу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував, що, по-перше, у періоді, що був предметом перевірки, ФОП ОСОБА_1 здійснював господарські операції, не зазначені у реєстрі платників єдиного податку, що свідчить про виникнення обов`язку в останнього як платника єдиного податку перейти на сплату інших податків і зборів, по-друге, обсяг операцій з постачання послуг ФОП ОСОБА_1 протягом 2015 року склав 1 954 000,00 грн., що тягнуло за собою обов`язок зареєструватися платником податку на додану вартість, по-третє, невикористання Позивачем у 2016 році реєстратора розрахункових операцій, неоприбуткування у книзі обліку доходів і витрат готівки, отриманої за надані послуги, а також недекларування суми доходу, виплаченого фізичним особам, заниження належної до сплати суми військового збору та єдиного соціального внеску.

Після усунення визначених в ухвалі від 29.11.2019 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 29.01.2020 року.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року зобов`язано учасників справи подати ряд запитуваних судом документів та відкладено її розгляд на 19.02.2020 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовував тим, що укладення між ОСОБА_1 як фізичною особою та Асоціацією «Реконфісс» договору поставки не свідчить про те, що даний правочин виконувався Позивачем як суб`єктом господарювання. Крім того, наголошував, що рішення про анулювання реєстрації платником єдиного податку на момент складання акту перевірки та прийняття оскаржуваних рішень Відповідачем не приймалося. Окремо звертав увагу, що реєстрація Позивача платником єдиного податку третьої групи та нереєстрація останнього платником податку на додану вартість свідчить про відсутність у нього обов`язку застосовувати реєстратор розрахункових операцій. Стверджував, що договори оренди автомобілів укладалися між фізичними особами, а тому ОСОБА_1 не мав статусу податкового агента щодо інших сторін договорів. Також вказував на безпідставності донарахування зобов`язань з військового збору та єдиного внеску.

У судовому засіданні представник Відповідача наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги з викладених у ній підстав.

Представник Позивача просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - змінити, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що у період з 13.03.2017 року по 17.03.2017 року працівниками ГУ ДФС у м. Києві на підставі пп. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78, п. 79.2 ст. 79 ПК України, ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 19.12.2016 року, наказу від 06.03.2017 року №1702 було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства та дотримання вимог законодавства з повноти та своєчасності сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року.

У ході перевірки податковим органом було виявлено порушення Позивачем:

- п. 176.1 ст. 176, ст. 177 Податкового кодексу України, що спричинило заниження суми чистого оподатковуваного доходу за 2016 року, у зв`язку з чим, донараховано ПДФО у сумі 396 316,51 грн.;

- п. 187.1 ст. 187, п. 183.1, п. 183.4 ст. 183, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, а саме - непідтвердження сум податкового кредиту з ПДВ податковими накладними, нереєстрація платником ПДВ, у зв`язку з чим нараховано ПДВ у сумі 440 351,68 грн.;

- п. 1 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», за що п. 1 та п. 8 ст. 17 Закону передбачена відповідальність;

- п. 2.6 Постанови Національного банку України №637 від 15.12.2004 року зі змінами та доповненнями «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», за передбачена відповідальність згідно ч. 3 п. 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 12.06.1995 року №436/95;

- пп. 14.1.159 п. 14.1 ст.14, пп. 163.1.1 ст. 163, пп. 164.1.2 п. 164.1 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, п. 171.1 ст.171, п. 176.2 (а) ст. 176 Податкового кодексу, внаслідок чого не утримано та не перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб в сумі 1 152,00 грн.;

- п. 171.2 ст. 171, п.16-1 підрозділу 10 ХХ Податкового кодексу України, що мало наслідком несплату суми військового збору у розмірі 103,50 грн.;

- п. 49.2, пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49, п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, пп. 2.1 п. 2 Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом ДПА України від 24.12.2020 року №1020;

- п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, що виявилося у ненарахуванні та несплати до бюджету військового збору за 2016 рік в сумі 33 026,38 грн.;

- абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 11 ст.8, п.2 ст.9, пп. 1 п.2 ст. 6, п. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», внаслідок чого не нараховано та не сплачено до бюджету ЄСВ за 2016 рік в сумі 91 143,36 грн.

Результати перевірки зафіксовані в акті від 24.03.2017 року №36/26-15-13-06-18-8 (т. 1 а.с. 16-35), висновки якого за наслідками розгляду заперечень від 20.04.2017 року №1 (т. 1 а.с. 45-47) були залишені без змін, про що ГУ ДФС у м. Києві повідомило ФОП ОСОБА_1 листом від 04.05.2017 року №3084/Є/26-15-13-09-24 (т. 1 а.с. 48-53).

На підставі викладених в акті перевірки висновків Відповідачем 11.05.2017 року прийняті:

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» № про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок з доходів фізичних осіб у розмірі 495 395,64 грн, у тому числі за податковим зобов`язанням 396 316,51 грн. і за штрафними (фінансовими) санкціями 99 079,13 грн. (т. 1 а.с. 69-70);

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» № про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем військовий збір у розмірі 41 282,98 грн, у тому числі за податковим зобов`язанням 33 026,38 грн. і за штрафними (фінансовими) санкціями 8 256,60 грн. (т. 1 а.с. 67-68);

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» № про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 550 439,60 грн, у тому числі за податковим зобов`язанням 440 351,68 грн і за штрафними (фінансовими) санкціями 110 087,92 грн. (т. 1 а.с. 65-66);

- податкове повідомлення-рішення форми «Д» № про визначення суми грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені, на загальну суму 1 444,00 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням 1 152,00 грн. та і за штрафними (фінансовими) санкціями 288,00 грн. (т. 1 а.с. 63-64);

- податкове повідомлення-рішення форми «Д» № про визначення суми грошового військовий збір, що сплачується податковими агентами із доходів платника податків на загальну суму 219,13 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням 103,50 грн. та і за штрафними (фінансовими) санкціями 25,63 грн. (т. 1 а.с. 61-62);

- податкове повідомлення-рішення форми «ПС» № про застосування штрафної (фінансової) санкції (штрафу) з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 4 080,00 грн. (т. 1 а.с. 59-60);

- податкове повідомлення-рішення форми «С» № про застосування штрафної санкції за порушення норм регулювання обігу готівки в сумі 1,00 грн. (т. 1 а.с. 57-58);

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 9 114,34 грн.(т. 1 а.с. 55-56);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф- у розмірі 91 143,36 грн. (т. 1 а.с. 54).

За наслідками адміністративного оскарження згаданих актів індивідуальної дії ДФС України рішенням від 19.06.2017 року №7794/Є/99-99-11-02-01-14 (т. 1 а.с. 87-89) скаргу ФОП ОСОБА_1 від 22.05.2017 року №2 (т. 1 а.с. 82-83) залишено без розгляду.

Крім того, ГУ ДФС у м. Києві 21.06.2017 року складено податкову вимогу форми «Ф» №39903-17 на загальну суму 1 133 466,71 грн., у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковим агентом - 5 520,00 грн., з податку на доходи фізичних осіб - 512 177,74 грн., з військового збору - 42 810,62 грн., з податку на додану вартість - 572 937,35 грн. та штрафної санкції за порушення законодавства про обіг готівки - 1 грн. (т. 1 а.с. 91).

Також, начальником відділу стягнення та роботи з безхазяйним майном території обслуговування Шевченківського району управління погашення боргу ГУ ДФС у м. Києві 21.06.2017 року прийнято відповідно до ст. 89 ПК України рішення №39903/17-11 про опис майна ОСОБА_1 у податкову заставу (т. 1 а.с. 90).

Вирішуючи питання про правомірність оскаржуваних індивідуальних актів, суд першої інстанції встановив, згідно витягу з реєстру платників єдиного податку від 20.01.2015 року №542/Є/26-59-17-04-31 ФОП ОСОБА_1 з 19.11.2014 року перебуває на спрощеній системі оподаткування та з 01.01.2015 року ставка єдиного податку складає 4%, 3 група, без реєстрації ПДВ (т. 1 а.с. 73).

Зі змісту даного витягу вбачається, що видами діяльності Позивача згідно КВЕД ДК 009:2010 є: 43.11 знесення,43.12 підготовчі роботи на будівельному майданчику, 43.99 інші спеціалізовані будівельні роботи, 77.32 надання в оренду будівельних машин і устаткування,77.39 надання в оренду інших машин, устаткування та товарів, 93.29 організування інших видів відпочинку та розваг, 55.20 діяльність засобів розміщування на період відпустки та іншого тимчасового проживання,77.11 надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів, 77.12 надання в оренду вантажних автомобілів - є основною.

Судом першої інстанції також встановлено, що між ОСОБА_1 (Продавець) і Асоціацією «Реконфісс» (Покупець) 20.10.2015 року укладено договір поставки №20-10-2015 (т. 1 а.с. 74-75), за умовами якого Продавець зобов`язується продати Покупцеві залізобетонні елементи паль d 250 мм в кількості 2 568 штук на суму 898 800,00 грн. без ПДВ, а Покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його. Найменування товару і його кількість визначається у накладних. Відвантаження товару може здійснюватися партіями, розмір яких визначається у накладних.

Крім того, матеріали справи свідчать, що між ОСОБА_1 (Орендар) і:

- ОСОБА_2 (Орендодавець) укладено договір оренди машини від 23.12.2014 року (автомобіля Volkswagen Multivan,), строком до 23.12.2014 року (т. 1 а.с. 76-77);

- ОСОБА_3 (Орендодавець) укладено договір оренди машини від 23.12.2014 року (екскаватора-навантажувача JCB-4CX SITEMASTER), строком до 23.12.2016 року (т. 1 а.с. 78-79);

- ОСОБА_4 (Орендодавець) укладено договір оренди машини від 29.03.2016 року (автомобіля Volkswagen Tiguan), строком до 29.03.2026 року (т. 1 а.с. 80-81).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 1, 14, 49, 54, 162, 163, 164, 176, 177, 180, 181, 183, 291, 297, 298, 299, п. 16-1 підрозд. 10 розд. ХХ Податкового кодексу України, ст. ст. 50, 51 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 42 Господарського кодексу України, ст. ст. 3, 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», ст. ст. 6, 7, 8, 9, 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що викладені в акті перевірки обставини матеріалами справи не підтверджуються.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до пп. 20.1.4, 20.1.6 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення; запитувати та вивчати під час проведення перевірок первинні документи, що використовуються в бухгалтерському обліку, регістри, фінансову, статистичну та іншу звітність, пов`язану з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, виконанням вимог законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно п. 73.3 ст. 73 ПК України контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Приписи п. 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Отже, зі змісту наведеної статті вбачається, що документальна перевірка може бути плановою або позаплановою, а також виїзною чи невиїзною.

Згідно пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Пунктом 78.4 ст. 78 ПК України визначено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Згідно пп. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 ПК України у редакції, яка була чинною на момент прийняття наказу від 06.03.2017 року №1702 про призначення перевірки, документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав - отримано судове рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки, винесену ними відповідно до закону.

Отже, підставою для прийняття контролюючим органом наказу про проведення документальної позапланової перевірки у відповідності до підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України є, зокрема, отримання податковим органом рішення слідчого судді про призначення перевірки, а не про надання дозволу на проведення перевірки.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, у наданому на виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції від 29.01.2020 року наказі від 06.03.2017 року №1702 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 )» Головним управлінням ДФС у м. Києві підставою для її проведення визначено пп. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 ПК України та ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 19.12.2016 року про призначення позапланової документальної перевірки. При цьому, судовою колегією враховується, що даною ухвалою надано дозвіл на проведення у межах кримінального провадження №0003030 від 27.10.2016 року позапланової документальної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року. Проведення даної перевірки доручено працівникам ГУ ДФС у м. Києві у строки, встановлені Податковим кодексом України.

Таким чином, приймаючи спірний наказ про призначення перевірки Позивача на підставі ухвали слідчого судді про надання дозволу про проведення перевірки, контролюючий орган діяв всупереч вимог підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України.

Аналогічна позиція щодо застосування вказаних норм права викладена у постанові Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 813/1302/16.

Крім того, у постановах від 27.01.2015 у справі №21-425а14 та від 16.02.2016 у справі №826/12651/14 Верховний Суд України висловив позицію, згідно якої нормами Податкового кодексу України, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема документальних позапланових невиїзних. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. З наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 та пункту 79.2 статті 79 ПК призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та не було спростовано ГУ ДФС у м. Києві, документальна позапланова невиїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 була призначена на підставі наказу ГУ ДФС у м. Києві від 06.03.2017 року №1702, а не ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 19.12.2016 року, якою лише надано дозвіл на її проведення.

Судовою колегією враховується, що за своїм характером призначення документальної позапланової перевірки на підставі рішення суду може розцінюватися як заходи забезпечення кримінального провадження, а також як специфічна слідча (розшукова) дія (статті 91, 92, 93 Кримінального процесуального кодексу України).

Проведення перевірки контролюючим органом у межах кримінального провадження на виконання ухвали, зокрема, слідчого судді, є самостійною підставою її проведення, результати якої є доказом в кримінальному провадженні.

Згідно ч. 1 ст. 132 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 164 КПК України в ухвалі слідчого судді, суду про тимчасовий доступ до речей і документів має бути зазначено, зокрема, строк дії ухвали, який не може перевищувати одного місяця з дня постановлення ухвали.

Сплив строку дії ухвали постановленої в порядку кримінально-процесуального законодавства для забезпечення кримінального провадження в частині збирання доказів, свідчить про припинення дії такої для осіб, яких вона стосувалась і вчинення будь-яких дій на реалізацію такої, поза межами строку у ній зазначеному, не має правових підстав.

Наведений висновок щодо застосування вказаних правових норм викладений у постанові Верховного Суду від 05.11.2019 року у справі № 810/615/17.

За своїм змістом, наданий ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 19.12.2016 року дозвіл на проведення перевірки згідно статті 93 КПК України є заходом кримінального провадження, який відповідно до статті 164 згаданого Кодексу не може перевищувати одного місяця з дня постановлення ухвали. Відтак, на момент прийняття ГУ ДФС у м. Києві наказу від 06.03.2017 року №1702 строк дії цієї ухвали суду від 19.12.2016 року сплинув 19.01.2017 року.

Крім того, в указаній вже вище постанові від 05.11.2019 року у справі №810/615/17 Верховний Суд підкреслив, що дотримання посадовими особами контролюючого органу законодавчо установлених обмежень щодо призначення податкової перевірки є обов`язковою передумовою реалізації податковим органом права на проведення перевірки. Передбачене пунктом 81.1 статті 81 Податкового кодексу України право платника не допустити посадових (службових) осіб до перевірки є лише додатковою гарантією захисту прав платника у сфері публічного права, яким платник вправі скористатися на власний розсуд.

У контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Системний аналіз наведених норм у своїй сукупності дає підстави для висновку, що акт перевірки, отриманий в результаті документальної виїзної перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених ч. 2 ст. 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, якщо він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками незаконної перевірки на підставі висновків акту перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 року у справі № 810/1438/17.

За таких обставин, колегія суддів, не обговорюючи питання щодо правильності висновків перевірки, приходить до висновку про необхідність визнання протиправним та скасування прийнятих за її наслідками оскаржуваних індивідуальних актів, як таких, що ухвалені на підставі недопустимих доказів.

Крім того, скасування у судовому порядку податкових повідомлень-рішень свідчить про відсутність передбачених статтею 59 ПК України правових підстав для складання контролюючим органом податкової вимоги на суму нарахованих у таких індивідуальних актах грошових зобов`язань та, відповідно, винесення рішення про опис майна у податкову заставу згідно пункту 89.3 статті 89 ПК України.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище відсутність правових підстав для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, рішень та вимог з огляду на не набуття контролюючим органом повноважень на проведення перевірки, судова колегія приходить до висновку про правильність твердження Окружного адміністративного суду міста Києва про необхідність задоволення позову, однак вважає, що недослідження судом першої інстанції питання правомірності проведеної перевірки свідчить про необхідність зміни судового рішення у мотивувальній частині.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, однак обґрунтував його з неправильним застосуванням норм матеріального права та з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для вирішення справи. Наведені вище обставини є підставою для зміни судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - змінити, зазначивши, що підстави для задоволення позовних вимог викладені у мотивувальній частині даної постанови.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року - змінити, зазначивши, що підстави для задоволення позовних вимог викладені у мотивувальній частині даної постанови.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено « 19» лютого 2020 року.