Справа № 160/10592/19
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2020-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Букіної Л.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимоги та рішення, -
Позов обґрунтовано протиправністю оскарженого рішення та вимоги, які на думку позивача прийняті відповідачем не у спосіб, передбачений законодавством України з огляду на те, що суми доходу, отримані фізичною особою під час відбування кримінального покарання не є базою нарахування ЄСВ враховуючи те, що такі особи не є найманими працівниками Установи у розумінні КЗпП України. Крім того, позивач посилається на відсутність у засуджених осіб паспортів та ідентифікаційних кодів, що унеможливлює процедуру подання відповідного звіту до органів ДПС, та при цьому зазначає, що чинним законодавством України взагалі не запроваджено порядку здійснення сплати сум ЄСВ за працівників, які відбувають кримінальне покарання. З підстав викладеного просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Тією ж ухвалою суду відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву.
Відповідач скористався наданим правом і надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив про відсутність підстав для задоволення позову. В обґрунтування відзиву посилався на те, що штрафні санкції та недоїмка за оскарженим рішенням та вимогою застосовані до Установи внаслідок допущення заборгованості зі сплати Єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі ЄСВ), що виникла у зв`язку з не включенням до бази нарахування ЄСВ заробітної плати осіб, які відбувають кримінальне покарання.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд виходить із такого.
Судом встановлено та не є спірним, що на підставі наказу від 16.08.2018 року № 4679-п та плану-графіку перевірок платників податків на 2018 рік, посадовими особами відповідача проведено планову виїзну перевірку Установи з питань дотримання законодавства щодо правильності обчислення, повноти та своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з 01.07.2015 по 30.06.2018, та правильності нарахування, обчислення та сплати ЄСВ за період з 01.01.2011 року по 30.06.2018 року.
За результатами перевірки складено акт від 16.01.2019 року № 999/04-36-13-06/08562909, у висновках якого зазначено про порушення Установою, у тому числі, ст.6, ст.8, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». (за результатами розгляду заперечень до Акту відповідачем прийнято рішення, відповідно до якого усі порушення, що виявлені у ході перевірки ґрунтувалися на нормах чинного законодавства України).
Такі висновки контролюючий орган обумовлює тим, що Установою у період з 01.10.2016 по 30.06.2018 використовувалась праця осіб, які відбувають кримінальне покарання та за виконувану роботу їм нараховувалась заробітна плата, на суми якої не нараховувався єдиний внесок внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 2276009,62 грн.
При вирішені спору суд виходить із того, що правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон № 2464-VI).
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці : підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини 1 статті 4 цього Закону єдиний внесок нараховується на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача (частина 4 статті 7 Закону № 2464-VI).
Відповідно до частини 1 статті 8 Закону № 2464-VI розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Єдиний внесок не входить до системи оподаткування.
Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (частина 4 статті 8 Закону №2464-VI).
Згідно з частинами 2 та 3 статті 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів , бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Платники, зазначені у пункті 1 частини 1 статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі) (частина 8 статті 9 Закону № 2464-VI).
Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що «Дніпровська виправна колонія (№89)» є державною установою та входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України. Установа використовує працю осіб, які відбувають кримінальне покарання та за виконувану роботу нараховує заробітну плату, з якої у свою чергу здійснює нарахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору.
Відповідачем здійснено перевірку Установи з питань правильності обчислення вказаних податків і ЄСВ та встановлено, що останнім, на заробітну плату осіб, які відбувають кримінальне покарання у Установі, не нараховується єдиний внесок.
Позивач з цього приводу зазначає, що у нього відсутній обов`язок з нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, оскільки такі особи не є найманими працівниками Установи у розумінні КЗпП України. Крім того, посилається на відсутність у них паспортів та ідентифікаційних кодів, що унеможливлює процедуру подання відповідного звіту до органів ДПС, та при цьому зазначає, що чинним законодавством України взагалі не запроваджено порядку здійснення сплати сум ЄСВ за працівників, які відбувають кримінальне покарання.
Надаючи оцінку таким доводам позивача суд зазначає про таке.
Так, статтею 2 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) встановлено, що право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина 1 статті 21 КЗпП України).
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Частиною 3 статті 11 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК України) встановлено, що кримінально-виконавчі установи поділяються на кримінально-виконавчі установи відкритого типу (далі - виправні центри) і кримінально-виконавчі установи закритого типу (далі - виправні колонії).
Відповідно до пункту 6 частини 2 статті 13 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу в Україні» від 23.06.2005 № 2713-IV підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей: трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.
Відповідно до статті 16 КВК України виправні центри виконують покарання у виді обмеження волі стосовно осіб, засуджених за злочини невеликої та середньої тяжкості, а також засуджених, яким даний вид покарання призначено відповідно до статей 82, 389 Кримінального кодексу України.
Згідно з частиною 1 статті 118 КВК України, зі змінами, внесеними Законом України №1492-VI.II від 07.09.2016, засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.
Вказані зміни набрали чинності 08.10.2016 року та саме з цієї дати слід вважати, що між засудженими і виправною колонією виникли трудові правовідносини у формі укладання відповідних договорів.
При цьому, законодавець визначив, що праця засуджених до позбавлення волі осіб регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними КВК України та за виконувану ними роботу передбачається винагорода.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII від 03.07.2018, який набрав чинності з 28.08.2018, внесено зміни до статті 118 КВК України, зокрема частину 1 викладено в такій редакції: «Засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг. Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами.»
Тобто, положеннями статті 118 КВК України в редакції, що діяла з 08.10.2016 по 28.08.2018 року передбачалась можливість укладання строкових трудових договорів виключно із виправною колонією, а вже з 28.08.2018 року вже виникли юридичні підстави для укладання трудових договорів між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою.
Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України (частина 1 статті 120 КВК України).
Відповідно до частини 1 статті 122 КВК України засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Згідно з статтями 118-121 Кримінально-виконавчого кодексу України, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці» з метою визначення умов праці та заробітної плати засуджених до обмеження волі або позбавлення волі (далі - засуджений), які тримаються в установах виконання покарань (далі - установа) та слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України Наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013 №396/5 затверджено Інструкцію про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі (далі Інструкція №396/5).
Відповідно до пункту 1.2 Інструкції №396/5 засуджені залучаються до праці: у центрах трудової адаптації; у майстернях, підсобних господарствах установ та слідчих ізоляторів; на підприємствах установ виконання покарань; на підприємствах державної або інших форм власності за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції відповідно до укладених угод між установою, де відбуває покарання засуджений, та замовником; на роботах з господарського обслуговування установ та слідчих ізоляторів.
Пунктами 2.1 2.2 Інструкції №396/5 встановлено, що засуджені до обмеження волі залучаються до праці на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою. Праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу.
Відповідно до пункту 3.7 Інструкції №396/5 засудженим, які відбувають покарання у виправних центрах, виховних колоніях, дільницях соціальної реабілітації виправних колоній, колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання, а також засудженим жінкам, яким дозволено проживання за межами виправної колонії, на особовий рахунок зараховується незалежно від усіх відрахувань не менш як сімдесят п`ять відсотків нарахованого їм місячного заробітку.
Праця засуджених оплачується відповідно до її кількості і якості. Підприємства установ розраховують тарифні ставки, посадові оклади для диференціації оплати праці залежно від професії і кваліфікації засуджених, складності й умов виконуваних ними робіт. Заробітна плата, нарахована засудженим, за умови виконання ними норми виробітку (денної, тижневої, місячної) або тривалості робочого часу (у тому числі при залученні до робіт на підприємствах державної або інших форм власності) не може бути менше законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати (пункт 5.1 Інструкції №396/5).
Таким чином, засуджені до позбавлення волі виконують трудові функції в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією установи виконання покарань, в результаті чого, їм забезпечується відповідна компенсація за виконану роботу, тобто заробітна плата, а також, додержання правил охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії та інших умов, встановлених законодавством про працю.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що Установа використовуючи протягом спірного періоду працю засуджених осіб виступала для них роботодавцем та відповідно з 08.10.2016 року у позивача виник обов`язок зі сплати єдиного внеску.
Посилання позивача на відсутність у засуджених осіб паспортів та ідентифікаційних кодів судом до уваги не приймається, оскільки вказані обставини є лише перешкодою при здійсненні відповідних нарахувань єдиного внеску, проте не виключає такого обов`язку.
Доводи Установи, що Інструкція №396/5 не встановлює жодного механізму нарахування єдиного внеску на фонд оплати праці засуджених, суд знаходить необґрунтованими, оскільки такий механізм визначений Законом № 2464-VI, а обов`язок з його обрахунку саме щодо осіб, які відбувають покарання в Установі та залучаються до оплачуваної праці, запроваджений у статті 122 Кримінально-виконавчого кодексу України.
При цьому, судом не встановлено порушень при здійсненні відповідачем обрахунку сум ЄСВ, а також того, що після 28.08.2018 року засуджені особи укладали строкові договори з іншими фізичними особами - підприємцями або юридичними особами та саме останніми здійснювалось нарахування заробітної плати засудженим. Доказів протилежного Установою не надано.
Посилання позивача на невиконання засудженими норм виробітки суд вважає також безпідставними, оскільки вказані обставини мають значення при вирішенні питання щодо заохочення працівника, проте не впливають на обов`язок нарахування єдиного внеску.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржене рішення та вимогу відповідач діяв у спосіб передбачений законодавством України, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Згідно із статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати зі сплату судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
У задоволенні позову Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» - відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Є. Букіна