Справа № 520/5963/19
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2020-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 р.Справа № 520/5963/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: П`янової Я.В. , Зеленського В.В. ,

за участю секретаря судового засідання - Олійник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Бідонько А.В., м. Харків) від 03.10.2019 року (повний текст рішення складено 15.10.2019 р.) по справі №520/5963/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СХІДАГРОКОНТРАКТ" до Головного управління ДПС у Харківській області про скасування податкового повідомлення - рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "СХІДАГРОКОНТРАКТ", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просить суд скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 27.05.19 №1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки перевірки, на підставі яких було винесене оскаржуване податкове повідомлення - рішення, ґрунтуються лише на припущеннях та спростовуються наявними у підприємства позивача первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, які, в свою чергу, свідчать про реальне здійснення спірних господарських операцій. Таким чином, позивач вважає, що оскаржуване податкове повідомлення - рішення не відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2019 року адміністративний позов задоволено.

Скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області №1 від 27.05.2019 року.

Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СХІДАГРОКОНТРАКТ" (вул.. Молодіжна, 8, с. Миколаївка, Дворічанський район, Харківська область, 62721, ) судовий збір у сумі 10598,79 грн. (десять тисяч п`ятсот дев`яносто вісім гривень 79 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, ).

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись те що висновки суду на не відповідають обставинам справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2019 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що на підставі наказу ГУ ДФС у Харківській області від 18.04.2019 № 2852 контролюючим органом була проведена позапланова документальна виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю "СХІДАГРОКОНТРАКТ", податковий номер 31634250 з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2018. валютного законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 року, результати якої викладено в акті від 08.05.2019 року №1565/20-40-14-11-10/31634250 (т. 1 а.с. 13-85).

Відповідно до висновків акту перевіркою встановлені наступні порушення:

п 198.1. п.198.2, п. 198.3 п. 198.6 ст.198, п.209.2, п. 209.3 п.п.209.15.1. п.209.15. ст.209, п. 200.1. п.200.2. п.200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого безпідставно занижено податок на додану вартість на загальну суму 556 242 грн., в т.ч. за травень 2016 року у сумі 18 549 гри, за липень 2018 року у сумі 537 693 грн.

п. 209.2 сі.209 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI, із змінами га доповненнями та п. 3, п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2011 року №11 «Про затвердження Порядку акумулювання сільськогосподарськими підприємствами сум податку на додану вартість па спеціальних рахунках, відкритих у банках», в результаті чого неправомірно (необґрунтовано) застосовано пільгу з податку на додану вартість всього у сумі 11 283,35 грн., в т.ч. за грудень 2016 року в сумі 11 283.35 грн.

На підставі висновків акту перевірки, контролюючим органом відносно підприємства позивача 27 травня 2019 року складене податкове повідомлення - рішення № 1, яким було збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 760585,85 грн., з яких: за податковими зобов`язаннями 556242,0 грн. та штрафними санкціями 150343,85 грн.

В послідуючому позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої виходив з того, що висновки акту перевірки є необґрунтованими та безпідставними, а податкове повідомлення-рішення, прийняте на його підставі, - протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Як вбачається із змісту акту перевірки, фактичною підставою для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, стали висновки податкового органу про безпідставне віднесення у перевіряємих періодах ТОВ "Східагроконтракт" до складу податкового кредиту сум ПДВ по взаємовідносинам з : ПП "ВЛ-Агро 2006", ТОВ "Укрзерностранс-К", ПП "Укргідрокомплект 2006", ТОВ "СП Добрий господар", ТОВ "Синергія" за відсутності факту реального здійснення цих господарських операцій при наявності матеріалів податкової інформації інших контролюючих органів щодо контрагентів позивача та вироків судів, ненадання певних первинних документів та недоліків наданих документів.

Відповідно до положень 14.1.36 ст.14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об`єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об`єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника податкового обов`язку (п. 22.1 ст. 22 ПК України).

Згідно п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України, об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Згідно п.198.1 ст.198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом п.198.6 ст.198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно п. 201.4 ст. 201 ПК України, податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов`язань продавця.

Перевіряючи правомірність висновків податкового органу щодо відсутності реального характеру вищевказаних господарських операцій, які були покладені в основу оскаржуваного податкового повідомлення - рішення, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №996-XIV (далі - Закон України №996-XIV), господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ документ, який містить відомості про господарську операцію; фінансова звітність - звітність, що містить інформацію про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.

Згідно до ст. 3 Закону України №996-XIV, метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 9 Закону України №996-XIV визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Тобто, документальному підтвердженню підлягає одна із вищезазначених подій, і якщо дана подія оформлена первинним документом, що містить усі обов`язкові реквізити, визначені ч. 2 ст. 9 Закону України №996-XIV, то дана обставина є належним доказом реальності господарської операції.

Відповідно до вимог п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704 (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин), первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач у перевіряємий період мав господарські відносини із контрагентами ПП "ВЛ-Агро 2006", ТОВ "Укрзерностранс-К", ПП "Укргідрокомплект 2006", ТОВ "СП Добрий господар", ТОВ "Синергія".

Стосовно господарських взаємовідносин позивача з вищезазначеними контрагентами, колегія судів зазначає.

Між ПП «ВЛ- АГР0 2006» та ТОВ «СХІДАГРОКОНТРАКТ» був укладений договір про надання ремонтних послуг №13-00000173 від 01.04.2016 року. Відповідно до умов вказаного договору ПП «ВЛ- АГР0 2006» як виконавець надавав послуги з ремонту вузлів та агрегатів. Виконавцем були виконані роботи по ремонту запчастин та агрегатів на загальну суму 67 700.00 грн., у т.ч. ПДВ у сумі 11 283.35 грн., про що свідчать наступні документи: рахунки-фактури, належним чином складені податкові накладні, які зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, акти здачі-прийняття робіт (надання- послуг), платіжні доручення, а також інші документи, які підтверджують проведення господарських операцій і виконання робіт (т.1 а.с. 101-161).

У травні 2016 року ТОВ «СХІДАГРОКОНТРАКТ» (як Клієнт) уклав з ТОВ «Укрзернотранс-К» (як Експедитор) договір транспортного експедирування N 466/05/2016 від 23.05.2016 року. Відповідно до умов укладеного договору ТОВ «Укрзернотранс-К» надало ТОВ «СХІДАГРОКОНТРАКТ» транспортно-експедиторські послуги на загальну суму 224 065,00 грн., у т.ч. ПДВ 37 404,17 грн. (т. 1 а.с. 230 - 235).

На підтвердження доводів про реальність господарських операцій, що були проведені в межах вказаного правочину, підприємством були надані: належним чином складені та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні, акт виконаних робіт, рахунок-фактура, а також інші документи, які підтверджують проведення господарських операцій (т.1 а.с. 236- 245).

01.02.2016 року між ТОВ «СХІДАГРОКОНТРАКТ» (Замовник) та ПП «УКРГІДРОКОМПЛЕКТ 2006» (Виконавець) був укладений договір про надання ремонтних послуг №»УГ-00113 (т.1 а.с. 246-247). Предметом цього договору було виконання робіт з ремонту вузлів та агрегатів.

Позивач зазначає, що зазначеним контрагентом позивача - ПП «УКРГІДРОКОМПЛЕКТ 2006» були виконані роботи по ремонту запчастин на загальну суму 4160.00 грн., у т.ч. ПДВ у сумі 603.33 грн.

На підтвердження проведення зазначених господарських взаємовідносин позивачем до матеріалів справи також надані документи: рахунок-фактура. належним чином складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних податкова накладна, акт здачі-прийняття робіт (падання-послуг), платіжні доручення, а також інші документи, які підтверджують проведення господарських операцій з надання послуг (т.2 а.с. 1-9).

Між ТОВ «СХІДАГРОКОНТРАКТ», у якості Покупця та ТОВ «СИНЕРГІЯ», у якості Постачальника був укладений договір поставки від 29.08.17 №290817/1, предметом якого була поставка суміші сухої білково-вуглеводної (т.2 а.с. 10-11). Відповідно до умов укладеного договору ТОВ «СІНЕРГІЯ» поставило ТОВ «СХІДАГРОКОНТРАКТ» суміш суху білково - вуглеводну у кількості 1695 кг, на загальну суму 503 415.00грн., у т.ч. ПДВ у сумі 83 902.50 грн.

На підтвердження доводів про реальність господарської операції, що була проведена в межах вказаного правочину, ТОВ «СХІДАГРОКОНТРАКТ» як під час проведення перевірки, так і до матеріалів справи були надані: договір на поставку товару, належним чином складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних податкова накладна, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, платіжні документи, а також інші документи на підтвердження проведення господарської операції (т.2 а.с. 12-36).

Між ТОВ «СХІДАГРОКОНТРАКТ» (Покупець) та ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «ДОБРИЙ ГОСПОДАР» (Постачальник) був укладений договір поставки №220617-ДГ від 22.16.17 (т.2 а.с. 37-39). За умовами вказаного договору було здійснено поставку добрив на загальну суму 2 537 207.53 грн.. у т. ч. ПДВ у сумі 422 867.92 грн., про що свідчать наступні документи: належним чином складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних податкова накладна, видаткова накладна, подорожні листи, а також інші документи, які підтверджують проведення господарських операцій з надання послуг.

Станом на час виконання умов договірних відносин підприємства були зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Позивач вказував, що придбаний товар (послуги) в подальшому використано у власній господарській діяльності.

Апелянтом не наведено будь-яких фактичних даних, які б засвідчували відсутність у ТОВ «СХІДАГРОКОНТРАКТ» об`єктивної потреби на укладання правочинів, неспівпадання предмету правочинів з напрямом господарської діяльності ТОВ «СХІДАГРОКОНТРАКТ».

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що під час судового розгляду підтверджено належними та допустимими доказами факт реальності укладених із контрагентами господарських операцій.

Надані позивачем первинні документи у повній мірі розкривають зміст господарських операцій, а тому посилання податкового органу на те, що подані платником документи не дозволяють встановити реальність виконання вказаних операцій та факт їх використання у господарській діяльності товариства, є помилковими.

В апеляційній скарзі Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що до перевірки не надано видаткових накладних на товар, який отримано від ТОВ «СП ДОБРИЙ ГОСПОДАР», договорів на постачання придбаного товару у ТОВ «СП ДОБРИЙ ГОСПОДАР» та ТОВ «СИНЕРГІЯ», товарно-транспортних накладних та сертифікатів якості.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції, що факт ненадання вищевказаних документів позивачем під час перевірки не знайшов свого підтвердження оскільки, ТОВ «СХІДАГРОКОНТРАКТ» до перевірки та повторно до заперечень на акт перевірки від 08.05.19 №1565/20-40-14-11-10/31634250 в порядку п.44.6 ст. ПКУ надавався договір поставки від 29.08.17 №290817/1, укладений між ТОВ «СХІДАГРОКОНТРАКТ» та ТОВ «СИНЕРГІЯ», договір поставки №220617-ДГ від 22.16.17, укладений між позивачем та ТОВ «СП «ДОБРИЙ ГОСПОДАР», ТТН від 30.08.17 №00112908, яка підтверджувала факт транспортування товарно - матеріальних цінностей від ТОВ «СИНЕРГІЯ» до ТОВ «СХІДДГРОКОНТРАКТ».

Щодо ненадання ТОВ «СХІДАГРОКОНТРАКТ» по господарській операції з ТОВ «СИНЕРГІЯ» якісних посвідчень на товар, суд зазначає, що надання Постачальником Покупцю таких документів не було передбачено умовами укладеного договору. Крім того, такі документи не містять відомостей про у часників та умови господарської операції та не є документами первинного бухгалтерського або податкового обліку, які фіксують рух активів, відтак не можуть слугувати підтвердженням чи спростуванням реальності господарської операції.

Крім того, представником позивача зазначається, що до перевірки підприємством були надані технічні умови на суміш суху білково-вуглеводну (ТУ У 20.1-1:2016).

За приписами статті 4 Закону України №996-XIV одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Перевіряючи факт здійснення господарської операції, на підставі якої платником податків сформовано дані податкового обліку, суд досліджує товарність такої операції в сукупності чинників, що впливають на її реальний зміст. Зокрема, суд оцінює документи та інші дані, що відображені платником податків в податковому та бухгалтерському обліку, з урахуванням специфіки спірної господарської операції.

При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів чи допущення помилок в їх оформленні не може слугувати підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо іншими даними буде підтверджено фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податку у зв`язку з його господарською діяльністю.

Колегія суддів зазначає, що незначні недоліки у заповненні бухгалтерських документів не свідчать про їх неналежність та недопустимість як доказів. Більш того, вони не є підставою для висновку про нереальність здійснення господарської операції та про обґрунтованість рішення органу доходів і зборів щодо нарахування податкового зобов`язання. Таким чином, помилки у їх оформленні не можуть бути підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у зобов`язаннях платника податків.

З приводу посилання податкового органу на ненадання позивачем ТТН, колегія суддів зазначає наступне.

Товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, тобто товарно-транспортна накладна є доказом, який підтверджує факт надання/отримання транспортних послуг, а не реальність господарської операції у цілому.

Відсутність товарно-транспортних накладних не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат та податкового кредиту платника податків. При цьому, документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 11.09.2018 року у справах №804/4787/16, №815/6105/17 та №820/477/18.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином враховуючи, що транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, то за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, колегія суддів дійшла висновку, що відсутність ТТН не може свідчити про відсутність реального характеру господарської операції.

З приводу посилання податкового органу, як на підставу відсутності реального характеру укладених між позивачем та контрагентом - ТОВ «СИНЕРГІЯ», господарських операцій, на порушення кримінальної справи по факту придбання невстановленими особами суб`єкта підприємницької діяльності ТОВ «СИНЕРГІЯ», то цього приводу колегія судів зазначає, що факт порушення кримінальної справи не є безперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних наслідків господарських операцій проведених Позивачем та його контрагентом.

Означена позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 06.11.18 у справі №822/551/18, від 02.10.18 у справі №826/6146/16.

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах наголошував, що платник податків не має обов`язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням виконавцем послуг вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів, а надто тих, з якими у позивача відсутні взаємовідносини. Такий платник не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію.

Водночас, контролюючим органом, не наведено обґрунтованих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені належними документами, а також не представлено доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Крім того, відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податків або можливої фіктивності його контрагента, не надано судових рішень, вироків, не наведено доводів щодо здійснення позивачем операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

У постанові від 20.02.2018 у справі №826/6280/13-а Верховний Суд зазначив, що сам по собі факт порушення кримінальної справи щодо посадових осіб контрагента позивача не може слугувати належним доказом фіктивності розглядуваних господарських операцій та не тягне за собою правових наслідків для позивача, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність право позивача на формування податкового кредиту та витрат від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання визначення складу податкового кредиту та витрат поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Доказів наявності вироків суду відносно позивача чи його контрагента за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК України (фіктивне підприємництво), відповідачем не надано, а договори, укладені позивачем з даним товариством не визнані нечинними.

Щодо інших суб`єктів господарювання, колегія суддів зазначає, що єдиною та основною підставою для висновків про відсутність реального характеру господарських відносин, слугувала виключна податкова інформація, отримана за наслідком перевірки контрагентів.

Так, відповідно до абзаців першого та другого підпункту 2 пункту 4 розділу ІІІ Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.08.2015 за № 727 (надалі Порядок) в описовій частині акту перевірки, крім іншого, зазначається: у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті документальної перевірки фактом порушення необхідно:

- чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів (міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування), що порушені платником податків, зазначити період (календарний день, місяць, квартал, півріччя, три квартали, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, при здійсненні якої вчинено це порушення;

- зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення.

При цьому, в ході розгляду цієї справи, при розгляді справи попередніми судами ця податкова інформацію до матеріалів справи не долучалась, не надавалась для повного та всебічного дослідження і з`ясування обставин справи.

Згідно з пунктом 61.1 статті 61 ПК України, податковий контроль система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Способи здійснення податкового контролю наведені у статті 62 цього Кодексу, за приписами пункту 62.1 якої податковий контроль здійснюється, зокрема, шляхом: інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності органів державної податкової служби; перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Податкова інформація, зібрана відповідно до цього Кодексу, може зберігатися та опрацьовуватися в інформаційних базах органів державної податкової служби або безпосередньо посадовими (службовими) особами органів державної податкової служби. Зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на органи державної податкової служби функцій та завдань (пункти 74.1, 74.2 статті 74 ПК України).

Процес зіставлення даних податкової звітності з ПДВ у розрізі контрагентів є формальним рівнем податкового контролю, на стадії якого податковий орган фактично порівнює задекларовані контрагентами кореспондуючі суми податкових зобов`язань та податкового кредиту з метою оперативного виявлення платників, що підлягають документальній перевірці.

Зазначений етап контрольно-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства та аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника. Адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються податковим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов`язаних з нарахуванням та сплатою податків.

Відтак, наявна у контролюючого органу податкова інформація про контрагента позивача не є належним доказом безтоварності спірних господарських операцій, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від перебування його контрагента за юридичною адресою, дотримання ним податкової дисципліни та правильності ведення податкового або бухгалтерського обліку. Тобто, у разі підтвердження реального характеру здійснених поставок/надання послуг, як у дослідженому судом випадку, платник не може відповідати за порушення, допущені постачальником, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26.03.2019 року по справі №804/13206/13, від 02.04.2019 року по справі №804/1444/14, від 09.04.2019 року по справі №822/1602/13-а.

Таким чином, висновки перевірки, які ґрунтуються лише на даних податкової інформації по спірному контрагенту без проведення зустрічних звірок із реальним дослідженням первинної документації контрагенту, є безпідставними.

Колегія суддів зазначає, що стан виконання податкових обов`язків визначається виключно дотриманням норм податкового законодавства. В основі оподаткування лежить не волевиявлення осіб у вигляді цивільно-правового правочину, а фактичний рух активів з урахуванням ділової мети такого руху та його зв`язку з господарською діяльністю платника податків. Це випливає з того, що норми податкового законодавства пов`язують формування витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування та податкового кредиту з фактом придбання товарів з метою використання в господарській діяльності.

Отже, вирішальним значенням при вирішенні питання щодо формування платником податку витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, та податкового кредиту має значення не те, які зобов`язання сторони обумовили договором, а те, що вчинив платник податків. З позицій оподаткування не має значення чи має в господарській операції дефект волевиявлення сторін правочину, а має значення господарська операція, що вчинена платником, яка і має бути предметом аналізу в податковому спорі.

Відповідачем не надано доказів та не наведено жодних обставин, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, незвичності цих операцій для цих осіб, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про непов`язаність операцій з господарською діяльністю позивача, про не вчинення операцій, про відсутність факту надання послуг.

Згідно ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 року (далі - Конвенція), є частиною національного законодавства.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами (ст. 46 Конвенції).

Колегія суддів звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобов`язання (шляхом прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є частиною національного законодавства України згідно із статтею 9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права"

Роз`яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - "ЄСПЛ").

Так, у пункті 53 рішення в справі "Булвес" АД проти Болгарії, ЄСПЛ визначив поняття власності, вказавши, що "власність" може включати як існуючу власність, так і активи, включаючи вимоги стосовно яких заявник може стверджувати, що у нього чи у неї є принаймні "правомірні очікування" отримати ефективне здійснення свого майнового права.

У рішенні в справі "Щокін проти України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення податковим органом зобов`язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пп. 50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає: "Найпершою та найбільш важливою вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише "на умовах, передбачених законом" і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття "закону") вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні."

Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Так, в пункті 71 рішення у справі "Булвес"АД проти Болгарії" ЄСПЛ дійшов такого висновку: "...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності".

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів обґрунтованість висновків акту перевірки, колегія суддів вважає, що правочин відповідає положенням норм чинного законодавства України.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що висновки податкового органу про можливі порушення податкового законодавства зі сторони контрагента позивача, не є підставою для висновку про порушення саме позивачем вимог податкового законодавства.

На підставі викладеного, колегія суддів колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності в діях позивача порушення вимог законодавства та, як наслідок, неправомірності нарахування за вказані порушення суми грошового зобов`язання на підставі оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Доводи апеляційної скарги щодо правомірності визначення позивачу суми грошового зобов`язання колегія суддів вважає необґрунтованими з вищезазначених підстав.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2019 року по справі № 520/5963/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді Я.В. П`янова В.В. Зеленський
Повний текст постанови складено 17.02.2020 року