Справа № 520/8265/19
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2020-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 р.Справа № 520/8265/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: П`янової Я.В.,

суддів: Чалого І.С. , Зеленського В.В. ,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2019, головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В., м. Харків, повний текст складено 28.10.19 по справі № 520/8265/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

19 серпня 2019 року ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (надалі - відповідач, ГУНП в Харківській області), в якому просив суд визнати неправомірними дії та бездіяльність ГУНП в Харківській області щодо невиплати на його користь середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 29.03.2019 по 25.04.2019; стягнути з ГУНП в Харківській області середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 29.03.2019 по 25.04.2019.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2019 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Визнано неправомірними дії та бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невиплати на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 29.03.2019 по 25.04.2019.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Харківській області середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 29.03.2019 по 25.04.2019.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що відповідно до п. 3 Наказу МВС України № 260 від 06.04.2016 "Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання" компенсація за невикористану відпустку при звільненні зі служби у поліції не входить складу грошового забезпечення. Вказує, що судом першої інстанції не враховано ту обставину, що позивачеві 29.03.2019 (у п`ятницю, тобто у останній робочий день місяця) було нараховане грошове забезпечення за 29 календарних днів служби у березні. Відповідно до статті 102 Закону України "Про Національну поліцію" виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", а тому спеціальним законом прямо передбачена виплата одноразової грошової допомоги саме після звільнення, що виключає можливість застосування норм загального трудового законодавства в цьому випадку. Крім того, суд першої інстанції не врахував ту обставину, що у день звільнення зі служби в поліції позивач перебував на лікарняному, а також те, що з вимогою про розрахунок до моменту фактичної виплати вказаних сум позивач до відповідача не звертався. Оскільки до моменту остаточного розрахунку 25.04.2019 позивач не пред`являв до відповідача вимог про розрахунок, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 117 КЗпП України.

У додаткових поясненнях до апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанцій не перевірив дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду з цим позовом, враховуючи, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці". Про необхідність такого розуміння правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні йдеться і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, у судове засідання суду апеляційної інстанції не прибув, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, відповідно до ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, учасниками справи не оспорюється та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 17.04.2015 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ (а.с. 29-34).

Наказом ГУМВС України в Харківській області від 06.11.2015 №672 о/с позивача звільнено з 06.11.2015 у запас Збройних Сил України за п.64 "з" (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації) відповідно до "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ", затвердженого Постановою КМУРСР від 29.07.1991 № 114.

07.11.2015 наказом ГУНП в Харківській області №37 о/с ОСОБА_1 прийнято на службу в батальйон патрульної поліції особливого призначення "Харків" ГУНП в Харківській області на посаду інспектора з присвоєнням спеціального звання "лейтенант поліції".

12.09.2017 позивач призначений на посаду оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділу спеціальної поліції ГУНП в Харківській області.

21.12.2018 при виконанні службових обов`язків з позивачем стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав черепно-мозкову травму, про що складено акт за формою Н-1 та Н-5 від 25.03.2019 (а.с. 20-28).

Наказом ГУНП в Харківській області № 76 о/с від 18.03.2019 ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 29.03.2019 згідно з п.4 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів (а.с. 35).

Учасники справи не заперечують, що остаточний розрахунок з позивачем в частині виплати грошової компенсації за дні невикористаної відпустки та одноразової грошової допомоги при звільненні був проведений 25.04.2019 (а.с. 36-39) .

06.07.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив забезпечити належну підготовку і видання наказу про нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, на суми, які не оспорюються та за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18.03.2019 (а.с. 40-42).

Листом від 29.07.2019 ГУНП в Харківській області відмовлено позивачу в задоволенні вимог, викладених в заяві, з посиланням на те, що порушень законодавства при виплаті грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні не відбулося (а.с. 47, 48).

Посилаючись на те, що в день звільнення виплата одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористану відпустку відповідачем не проведена, що є підставою для виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідальність роботодавця за несвоєчасний розрахунок з поліцейським спеціальним законодавством не передбачено, а тому відповідальність за порушення термінів розрахунку зі звільненим поліцейським та виплата середнього заробітку за час порушення термінів розрахунку повинна регулюватись загальними законодавчими нормами, в тому числі ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У частині другій статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати й такий самий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16.

Колегія суддів зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені в статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що "в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що для середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені застосовуються положення статті 233 КЗпП України, а невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

При таких обставинах, посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013, № 9-рп/2013 є помилковим, оскільки висновки зазначених рішень полягають у тому, що саме на заробітну плату не розповсюджуються строки звернення до суду, проте у цій справі йдеться про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, яка не входить до структури заробітної плати.

Подібні висновки щодо застосування строків звернення до суду з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені викладені у постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі 802/28/16-а, від 20 червня 2018 року у справі 823/761/17, від 21 січня 2020 року у справі № 826/15879/18.

У контексті обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні обмежено строками.

Як установив суд апеляційної інстанції, наказом ГУНП в Харківській області № 76 о/с від 18.03.2019 ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 29.03.2019 у зв`язку із скороченням штатів, а остаточний розрахунок з позивачем в частині виплати грошової компенсації за дні невикористаної відпустки та одноразової грошової допомоги при звільненні був проведений 25.04.2019.

Вказане вище не заперечується учасниками справи та підтверджується випискою по карті НОМЕР_1 за 01.04.2019 - 30.04.2019, яка долучена позивачем до матеріалів справи, про те, що на картковий рахунок ОСОБА_1 25.04.2019 нараховані грошові кошти з зазначенням - "заробітня плата" (а.с. 36-39) .

Водночас, до суду з адміністративним позовом позивач звернувся 19 серпня 2019 року. Тому, з урахуванням наведених вище висновків, колегія суддів вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду, встановлений частиною 1 статті 233 КЗпП України, з вимогою про стягнення з ГУНП в Харківській області на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому, колегія суддів ураховує, що позивач не звертався ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення пропущеного строку звернення до суду, з зазначенням причин такого пропуску та доказами на їх підтвердження, які можуть бути віднесені до кола поважних. Відтак, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність поважних причин пропуску строку звернення до суду та необхідність залишення без розгляду адміністративного позову.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно з ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи відповідача в частині наявності підстав для залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду. У зв`язку з встановленими обставинами пропуску позивачем строку звернення до суду, інші доводи апеляційної скарги не потребують надання правової оцінки судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2019 слід скасувати, а адміністративний позов залишити без розгляду.

Керуючись ч. 1 ст. 123, ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2019 року по справі № 520/8265/19 скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді І.С. Чалий В.В. Зеленський
Повний текст постанови складено 17.02.2020.