Справа № 520/10990/19
Суддя: Чудних С.О.
Дата ухвалення: 2020-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2020 р. № 520/10990/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Чудних С.О.,

за участю секретаря судового засідання - Хмелівської Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№54)" до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Державне підприємство "Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№54)" звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати винесені Головним управлінням ДФС у Харківській області:

- податкове повідомлення - рішення від 09.07.2019 № 7 на суму 510,00 грн;

- податкове повідомлення - рішення від 09.07.2019 № 7 на суму 637874,36 грн;

- податкове повідомлення - рішення від 09.07.2019 № 7 на суму 949,61 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем проведена документальна планова виїзна перевірка Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№54)", за результатами якої складено акт №2016/20-40-13-07-07/08680891 від 10.06.2019, на підставі висновків якого податкові повідомлення-рішення від 09.07.2019 № 7, 09.07.2019 № 7, від 09.07.2019 № 7. Позивач вважає, що вказані податкові повідомлення-рішення є неправомірними та підлягають скасуванню, оскільки не відповідають чинному законодавству та прийняті на підставі хибних висновків, до яких дійшов відповідач в ході проведення перевірки. З огляду на вищевикладене, позивач просив суд позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 22.10.2019 відкрито провадження в даній адміністративній справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 21.01.2020 закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті.

В судовому засіданні 06 лютого 2020 року представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, надав відзив на позов, відповідно до якого зазначив, що порушення, встановлені в ході перевірки позивача, зафіксовані належним чином в акті перевірки, висновки якого стали підставою для винесення спірних податкових повідомлень-рішень, у зв`язку із чим просив у задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, встановив наступне.

Фахівцями Головного управління ДФС у Харківській області проведена документальна планова виїзна перевірка Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№54)" з питань правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.04.2016 по 31.03.2019.

Результати перевірки оформлені актом № 2016/20-40-13-07-07/08680891 від 10.06.2019, яким зафіксовані порушення позивачем вимог діючого законодавства України, а саме:

- п. 176.2 (б) ст. 176 Податкового кодексу України та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, в результаті чого податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податку, і сум утриманого з них податку за ф. 1 - ДФ за 2-4 квартали 2016 року, 1-4 квартали 2017 року, 1-4 квартали 2018 року, 1 квартал 2019 року надані з недостовірними відомостями, що призвело до зміни платника податку, а також не відображення суми виданої поворотної фінансової допомоги (позики), виплати фізичним особам-підприємцям та не в повному обсязі відображена сума заробітної плати засудженим;

- п.п. 168.1.4, п.п. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, п.п. 176.2 "а" п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України податок на доходи фізичних осіб у сумі 465102,55 грн до бюджету сплачено несвоєчасно, податок на доходи фізичних осіб у сумі 212690,66 грн підприємством станом на 31.03.2019 до бюджету не перераховано;

- п. 1 ч. 2 ст. 6, ч. 5 ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в частині заниження суми нарахованого єдиного внеску на суму 1024867,78 грн за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених;

- п. 2 ст. 6 розділу ІІ, п.п. 1.1 п. 1 ст. 7 та ч. 6 ст. 8 розділу ІІІ Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а саме суму грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, на яку нараховується єдиний внесок не своєчасно нараховано;

- в ході перевірки встановлено неналежне ведення бухгалтерського документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок, що призвело до нарахування єдиного внеску та відповідно до ч. 11 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Не погоджуючись із висновками акту перевірки позивач надав до контролюючого органу письмові заперечення до акту перевірки № 2016/20-40-13-07-07/08680891 від 10.06.2019.

За результатами розгляду заперечень Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№54)"пункту 2 та 3 акту перевірки № 2016/20-40-13-07-07/08680891 від 10.06.2019 викладено в наступній редакції:

- п.п. 168.1.4, п.п. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, п.п. 176.2 "а" п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України податок на доходи фізичних осіб у сумі 444649,58 грн до бюджету сплачено несвоєчасно, податок на доходи фізичних осіб у сумі 212690,66 грн підприємством станом на 31.03.2019 до бюджету не перераховано;

- п. 1 ч. 2 ст. 6, ч. 5 ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в частині заниження суми нарахованого єдиного внеску на суму 855661,83 грн за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених за період з 01.10.2016 по 31.03.2019.

На підставі висновків акту перевірки № 2016/20-40-13-07-07/08680891 від 10.06.2019 контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення від 09.07.2019 № 7, відповідно до якого до позивача застосовано штрафні санкції за платежем податок на доходи фізичних осіб у розмірі 510,00 грн, податкове повідомлення - рішення від 09.07.2019 № 7, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб на суму 637874,36 грн, податкове повідомлення - рішення від 09.07.2019 № 7, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб на суму 949,61 грн.

Позивач скористався своїм правом та оскаржив вищевказані податкові повідомлення-рішення у адміністративному порядку до Державної фіскальної служби України, проте рішенням ДПС України від 19.09.2019 № 2366/6/99-00-08-05-04 скарга позивача залишена без задоволення, а податкові повідомлення-рішення від 09.07.2019 № 7, 09.07.2019 № 7, від 09.07.2019 № 7 - без змін.

Не погоджуючись із вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Оцінюючи обґрунтованість прийнятих відповідачем рішень, суд зазначає наступне.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 09.07.2019 № 7, яким за порушення п.п. 168.1.4, п.п. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, п.п. 176.2 "а" п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб на суму 637874,36 грн.

Відповідно до статті 162 Податкового кодексу України латниками податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (підпункт 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 164.1 статті 164 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Відповідно до підпункту 164.1.1 пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

За приписами підпункту 164.2.1 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 13 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу в Україні" трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.

Кримінально-виконавчим кодексом України визначено, що засуджені зобов`язані виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України (частина перша статті 9).

Відповідно до підпункту 6 частини другої статті 13 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу в Україні" підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей: трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.

Положеннями частини першої статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.

Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.

Для осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, робочий тиждень не може перевищувати норму тривалості робочого часу, встановленого законодавством про працю, який становить 40 годин. (ч. 1 ст. 119 Кримінально-виконавчого кодексу України). Право на відпочинок (ст. 45 Конституції України) забезпечується в місцях позбавлення волі звільненням засуджених від роботи у вихідні, святкові та неробочі дні, визначені законодавством про працю, але права на щорічну відпустку в період відбування покарання засуджені не мають.

Однак, суд зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 120 Кримінально-виконавчого кодексу України праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Міністерством юстиції України за №396/5 від 07.03.2013 року виданий наказ "Про затвердження Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі", який зареєстрований 11 березня 2013 року за №387/22919 (далі Інструкція №396/5).

Пунктами 2.1. та 2.2 Інструкції №396/5 передбачено, що засуджені до обмеження волі залучаються до праці на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою. Праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу.

Вимогами пунктів 5.2. та 5.3. цієї Інструкції №396/5 визначено, що праця засуджених оплачується відрядно, погодинно або за іншими системами оплати праці. Основною системою оплати праці є відрядна, яка застосовується на всіх роботах, що піддаються нормуванню та точному обліку. Відрядна система оплати праці поділяється на індивідуальну і колективну (бригадну) системи оплати праці. При індивідуальній відрядній системі оплати праці заробітна плата засудженого визначається множенням кількості виготовленої продукції на відрядну розцінку за одиницю виробу. При колективній (бригадній) відрядній системі оплати праці загальна сума заробітної плати обчислюється за результатами роботи бригади в цілому за певний відрізок часу. Кожному члену бригади заробітна плата нараховується залежно від присвоєного йому в установленому порядку кваліфікаційного розряду та відпрацьованого часу.

Згідно пункту 5.4. Інструкції №396/5 погодинна система оплати праці для засуджених застосовується лише на роботах, що не піддаються нормуванню та точному обліку.

Підприємства установ розраховують тарифні ставки, посадові оклади для диференціації оплати праці залежно від професії і кваліфікації засуджених, складності й умов виконуваних ними робіт.

Заробітна плата, нарахована засудженим, за умови виконання ними норми виробітку (денної, тижневої, місячної) або тривалості робочого часу (у тому числі при залученні до робіт на підприємствах державної або інших форм власності) не може бути менше законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати.

Відповідно до пункту 6.3 зазначеної Інструкції відрахування та відшкодування із заробітної плати засуджених здійснюється відповідно до законодавства з дотриманням такої черговості: податок з доходів фізичних осіб; аліменти; вартість одягу, взуття, білизни (крім вартості спецодягу); вартість харчування, комунально-побутових та інших наданих послуг (крім вартості спецхарчування); за виконавчими листами на користь громадян; за виконавчими листами на користь юридичних осіб; відшкодування матеріальних збитків, заподіяних засудженими державі під час відбування покарання.

Системний аналіз вказаних законодавчих норм дає підстави для висновку про те, що засуджені до позбавлення волі з метою залучення до суспільно корисної праці виконують трудові функції в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії, в результаті чого їм забезпечується відповідна компенсація за виконану роботу, тобто заробітна плата, а також додержання правил охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії та інших умов, встановлених законодавством про працю.

Примусовість характеру трудових відносин засуджених, а також мета їх виправлення та перевиховання зумовлює особливість регулювання таких відносин шляхом поєднання норм законодавства про працю та вимог кримінально-виконавчого законодавства, що, однак, не позбавляє виплачених засудженим сум доходу за виконану ними роботу ознак заробітної плати.

Норми податкового законодавства не встановлюють будь-яких особливостей оподаткування доходів фізичних осіб, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі і отримують заробітну плату за виконання суспільно корисної праці. У зв`язку з чим обкладення цих доходів податком здійснюється у загальному порядку.

Відповідно до пункту 176.2 Податкового кодексу України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані:

а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок;

б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Порядок заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 № 4, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 30 січня 2015 року за № 111/26556.

Згідно пункту 1.3. зазначеного Порядку його дія поширюється на податкових агентів, а саме: юридичних осіб (їх філії, відділення, інші відокремлені підрозділи), самозайнятих осіб, представництва нерезидентів - юридичних осіб, інвесторів (операторів) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) нараховують (виплачують, надають) доходи фізичній особі та/або зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, а також військовий збір, передбачений пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Кодексу.

Так, відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України (ч.1). Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.3).

Судом встановлено, що 02 січня 2016 року, 02 січня 2017 року, 02 січня 2018 року та 02 січня 2019 року між Качанівською виправною колонією управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№54) (виконавець) та Державним підприємством "Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№54)" (замовник) укладено договори № Г-1/1Г-2/2 про залучення засуджених до суспільно корисної праці.

Відповідно до умов вказаних договорів виконавець щоденно надає в розпорядження замовника робочу силу з числа засуджених до позбавлення волі, котрі виявили бажання бути залученим до оплачуваної праці на підприємстві замовника.

Таким чином, позивач не укладав строкові трудові договори або договори цивільно-правового характеру із засудженими. А відповідно до статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України строковий трудовий договір укладається саме між засуджений та колонією.

При цьому, зі змісту договорів від 02 січня 2016 року, 02 січня 2017 року, 02 січня 2018 року та 02 січня 2019 року № Г-1/1Г-2/2 вбачається, що оплата виконаних робіт здійснюється замовником (позивачем) шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця після підписання акту виконаних робіт.

Тобто, засуджені були залучені до виконання робіт на об`єктах позивача на підставі цивільно-правових договорів між Качанівською виправною колонією управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№54), як виконавцем за договорами, та позивачем, як замовником за договорами.

Так, суд зазначає, що законодавець хоча й відніс правовідносини з приводу виконання праці засуджених до трудових, але поряд з цим зазначив, що регулювання таких правовідносин здійснюється відповідно до законодавства про працю, але з особливостями, визначеними Кримінально-виконавчим кодексом України.

З огляду на ту обставину, що вказаний Кодекс не передбачає можливості укладення трудових договорів замовником із засудженими, то в даному випадку Державним підприємством "Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№54)", яке виступало замовником перед установою виконання покарань, не є роботодавцем, а тому відповідно не має статусу податкового агента у правовідносинах, пов`язаних із використанням праці засуджених.

Отже, суд приходить до висновку, що в порядку ст.118 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені укладали строкові трудові договори саме з Качанівською виправною колонією управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№54), а оплата наданих виконавцем послуг (замовником - позивачем) здійснювалась на рахунки не засуджених, а виконавця (Качанівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№54)), який вже в свою чергу, згідно умов строкових трудових договорів і мав перераховувати заробітну платну безпосередньо засудженим.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги вказані договори, у розумінні Кодексу законів про працю України, позивач не є роботодавцем по відношенню до осіб, засуджених до позбавлення волі, які відбувають покарання у виправній колонії та не укладав жодних договорів з засудженими особами.

В силу положень статті 171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є податковий агент - для оподаткування доходів з джерела їх походження в Україні.

Чинним законодавством не визначено порядок оподаткування доходів фізичних осіб, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі.

Відповідальною особою за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в даному випадку позивач не є податковим агентом, який зобов`язаний своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу (заробітної плати) засуджених до позбавлення волі.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення від 09.07.2019 № 7, яким за порушення п.п. 168.1.4, п.п. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, п.п. 176.2 "а" п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб на суму 637874,36 грн підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення - рішення від 09.07.2019 № 7 на суму 510,00 грн суд зазначає наступне.

Як вбачається із акту перевірки № 2016/20-40-13-07-07/08680891 від 10.06.2019 в ході перевірки встановлено неналежне ведення Державним підприємством "Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№54)" бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок, що призвело до нарахувань єдиного внеску та відповідно до частини 11 статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" застосовуються штрафні санкції у розмірі від восьми до п`ятнадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є, зокрема роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Положеннями пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина перша статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування").

Положеннями частини четвертої статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Як встановлено судом, позивач не є податковим агентом, який зобов`язаний своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету єдиний податок з заробітної плати засуджених до позбавлення волі, а тому і відсутній обов`язок для ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок за засуджених.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність обов`язку в позивача ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок і як наслідок сплати єдиного внеску за засуджених, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі, а отже і відсутні підстави для застосування штрафних санкцій стосовно позивача.

Суд вважає необґрунтованим посилання представника відповідача на те, що Державним підприємством "Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№54)" самостійно подавались до контролюючого органу звіти по єдиному внеску у 2017 році, оскільки саме по собі подання звіту не визначає обов`язку ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок і як наслідок сплати єдиного внеску за засуджених у позивача.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Таким чином, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення - рішення від 09.07.2019 № 7 на суму 510,00 грн є незаконним та підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення - рішення від 09.07.2019 № 7, яким позивачу нараховано штрафну санкцію та пені у розмірі 949,61 грн за несвоєчасну сплату до бюджету податку на доходи фізичних осіб із заробітної плати атестованим працівникам, а саме вихідної допомоги при звільненні, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що перевіркою позивача не досліджене питання, щодо виконання підприємством п.168.5 ст. 168 Податкового кодексу України №2755-УІ від 02.12.2010, відповідно до якого при виплаті грошового забезпечення начальницькому складу Державної кримінально-виконавчої служби України Державне підприємство "Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№54)" проводить виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів особам начальницького складу.

З серпня 2012 року Державне підприємство "Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№54)" перераховує до бюджету у повному обсязі податок на доходи фізичних осіб, утриманий з грошового забезпечення начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України. За цей же період позивачем виплачена компенсація податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 540684,48 грн. Доказів протилежного відповідачем до суду не надано.

Слід зазначає, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, беручи до уваги той факт, що відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд вбачає достатньо підстав для задоволення позову.

Таким чином, враховуючи викладене, суд зазначає, що висновки, викладені в акті перевірки №2016/20-40-13-07-07/08680891 від 10.06.2019 не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам діючого законодавства, а отже податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 09.07.2019 № 7, від 09.07.2019 № 7 та від 09.07.2019 № 7 підлягає скасуванню, а позовні вимоги Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№54)" - задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№54)" (пров. Вишневий, буд. 16, м. Харків, 61124, код 08680891) до Головного управління ДПС у Харківській області (вулиця Пушкінська, 46, Харків, Харківська область, 61000, код 43143704) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати винесені Головним управлінням ДФС у Харківській області податкове повідомлення - рішення від 09.07.2019 № 7 на суму 510,00 грн, податкове повідомлення - рішення від 09.07.2019 № 7 на суму 637874,36 грн, податкове повідомлення - рішення від 09.07.2019 № 7 на суму 949,61 грн.

Стягнути на користь Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№54)" (пров. Вишневий, буд. 16, м. Харків, 61124, код 08680891) судові витрати в розмірі 9576 (дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят шість) грн 90 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вулиця Пушкінська, 46, Харків, Харківська область, 61000, код 43143704).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17 лютого 2020 року.

Суддя С.О.Чудних