Справа № 520/679/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

18.02.2020 р. справа №520/679/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., за участі: секретаря - Стрєлка О.В., представника позивача - Василинич О.А., представника відповідача - Зеленохатова І.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом

ОСОБА_1
до Головного управління ДПС у Харківській області
пропро визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення і вимоги, -
встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом заявник, платник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства (з урахуванням заяви про зменшення позову) заявив вимоги про визнання протиправним і скасування податкового повідомленнярішення ГУ ДФС у Харківській області № від 20.01.2017р.

Аргументуючи цю вимогу зазначив, що отриманий платіж є поверненням частини раніше виданої позики, а тому невірно кваліфікований податковим органом у якості доходу.

Відповідач, Головне управління Державної податкової служби у Харківській області (фактичний та юридичний правонаступник ГУ ДФС у Харківській області), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що одержані громадянином кошти є оплатою штрафу, а не поверненням боргу за позикою, адже проведена перевірка показала на те, що 460.000,00грн. були оплачені ПАТ «Автрамат» на користь позикодавця понад обсяг зобов`язань за договором позики.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

28.07.2014р. між громадянином України ОСОБА_2 (у якості позичальника) та громадянином України ОСОБА_1 було укладено письмовий договір позики, за яким позичальник одержав готівкою грошову суму у розмірі 670.000,00 доларів Сполучених Штатів Америки.

28.07.2014р. за договором без номеру ПАТ «Автрамат» виступив поручителем за виконання зобов`язань позичальника.

28.07.2014р. за договором без номеру ПАТ «Автрамат» у якості заставодавця майнового поручителя передав у заставу громадянина України ОСОБА_1 рухомого майна на загальну суму 5.025.454,85грн. облікової вартості (3.529.161,42грн. залишкової вартості станом на 01.07.2014р.).

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 01.12.2014р. по справі №643/11995/14-ц з ПАТ «Автрамат» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнута заборгованість за договором позики від 28.07.2014р. у розмірі 631.000,00 доларів Сполучених Штатів Америки), що в еквіваленті на національну валюту України склало 9.445.608,74грн.; з ПАТ «Автрамат» стягнуто 602.545,00грн. штрафу за порушення умов застави рухомого майна від 28.07.2014р.; звернуто стягнення на майно ПАТ «Автрамат» за договором застави рухомого майна від 28.07.2014р.

Таким чином, загальна сума боргу ПАТ «Автрамат» і гр. ОСОБА_2 за цим рішенням суду склала 10.048.153,74грн.

15.04.2015р. заявником, ОСОБА_1 , була складена розписка в одержані від ОСОБА_2 200.000,00 доларів Сполучених Штатів Америки у рахунок погашення боргу.

Розписки аналогічного змісту були складені заявником, ОСОБА_1 , і 19.09.2014р. на суму 20.000,00 доларів США, 21.10.2014р. на суму 2.000,00 доларів США, 28.10.2014р. на суму 1.000,00 доларів США, 04.11.2014р. на 2.000,00 доларів США.

Однак, оскільки ці розписки датовані до календарної дати винесення рішення Московського районного суду міста Харкова від 01.12.2014р. по справі №643/11995/14-ц, то суд ці розписки до уваги не бере, адже у рішенні суду ці розписки не згадані.

15.04.2015р. заявником, фізичною особою громадянином ОСОБА_1 було складено повідомлення про відступлення права вимоги 5.423.886,74грн. за договором позики від 28.07.2014р. на користь ТОВ «Зміївський машинобудівельний завод».

15.04.2015р. між ПАТ «Автрамат» та ТОВ «Зміївський машинобудівельний завод» було укладено односторонній правочин на залік зустрічних однорідних грошових вимог на суму 5.423.886,74грн.

Отже, залишок боргу за рішенням Московського районного суду міста Харкова від 01.12.2014р. по справі №643/11995/14-ц (без урахування повернутої 15.04.2015р. готівки у сумі 200.000,00 доларів США) склав 4.624.267,00грн.

22.06.2015р. заявником, фізичною особою-громадянином ОСОБА_1 , було складено письмову вимогу, згідно з якою заборгованість ПАТ «Автрамат» за рішенням Московського районного суду міста Харкова від 01.12.2014р. по справі №643/11995/14-ц складає 4.624.267,00грн.

Листом від 23.06.2015р. ПАТ «Автрамат» в особі Голови ліквідаційної комісії було визнано цю вимогу у повному обсязі.

24.06.2015р. мала місце подія платежу ПАТ «Автрамат» на користь фізичної особигромадянина ОСОБА_1 460.000,00грн. із призначенням на виконання рішенням Московського районного суду міста Харкова від 01.12.2014р. по справі №643/11995/14-ц.

Листом від 31.08.2015р. ПАТ «Автрамат» сповістив заявника про те, що заборгованість ПАТ за рішенням Московського районного суду міста Харкова від 01.12.2014р. по справі №643/11995/14-ц складає 4.164.267,00грн. (4.624.267,00грн.-460.000,00грн.).

З 06.12.2016р. по 09.12.2016р. контролюючим органом була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка фізичної особи ОСОБА_1 з питання достовірності, повноти нарахування і сплати податку на доходи фізичних осіб з окремих видів доходів, відмінних від здійснення господарської діяльності, за період 01.01.2015р.-31.12.2015р.

Заявник ані рішення контролюючого органу про призначення перевірки, ані дій контролюючого органу з приводу проведення перевірки до суду чи адміністративного органу вищого рівня не оскаржував.

Результати проведеної перевірки оформлені актом від 12.12.2016р. №4936/20-30-13-04-16 (далі за текстом - Акт).

У тексті Акту викладені судження контролюючого органу про вчинення податкового правопорушення, а саме: п.120.1 ст.120, п.п.164.2.14 ст.164, п.п.168.1.3 ст.168 Податкового кодексу України за рахунок недекларування та неоплати податку з доходів фізичних осіб із суми платежу у розмірі 460.000,00грн., отриманої від ПАТ «Автрамат» 24.06.2015р. у якості штрафу за порушення умов договору застави рухомого майна.

При цьому, у тексті Акту не викладено взагалі жодних суджень контролюючого органу ані з приводу перелічених вище розписок про повернення боргу за позикою, ані з приводу подальшої юридичної долі виконання рішення райсуду в частині звернення стягнення на заставне майно і одержання від цього доходу.

20.01.2017р. з посиланням на Акт контролюючим органом було видано податкове повідомлення - рішення № про визначення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 114.408,75грн. (основний платіж 91.391,00грн.., штраф за недоплату 22.847,75грн., штраф за неподання декларації про доходи і майновий стан за 2015р. 170,00грн.).

Не погодившись із правомірністю згаданого індивідуального акту контролюючого органу, заявник ініціював даний спір.

Оскільки до вимог про скасування податкових повідомленьрішень у силу приписів ст.ст. 56 і 102 Податкового кодексу України застосовується строк давності звернення до суду у 1095 днів і цей строк заявником у спірних правовідносинах дотриманий, то суд вважає безпідставно заявленим клопотання про поновлення строку на звернення до адміністративного суду.

Тому вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

З 01.01.2011р. правила справляння податку на доходи фізичних осіб визначені приписами розділу IV Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п.п.162.1.1 ст.162 Податкового кодексу України платниками податку з доходів фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Згідно з п.163.1 ст.163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є: 163.1.1. загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; 163.1.2. доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); 163.1.3. іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

За правилами п.164.1 ст.164 означеного кодексу базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року. Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Підпунктом 164.1.1 ст.164 Податкового кодексу України передбачено, що загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця (п.164.1.2 ст.164 Податкового кодексу України), а агальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність згідно із статтею 178 цього Кодексу (п.п.164.1.3 ст.164 Податкового кодексу України).

У силу п.п.168.1.3 ст.168 Податкового кодексу України якщо згідно з нормами цього розділу окремі види оподатковуваних доходів (прибутків) не підлягають оподаткуванню під час їх нарахування чи виплати, але не є звільненими від оподаткування, платник податку зобов`язаний самостійно включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу податку та подати річну декларацію з цього податку.

Стосовно такої правової категорії як «дохід» суд констатує відсутність у нормах Податкового кодексу України чіткого та поза розумним сумнівом достатньо конкретизованого визначення ані терміну «прибуток», ані суміжного терміну «дохід».

Приписи п.п.14.1.54 ст.14 Податкового кодексу України лише додатково підтверджують слушність цього висновку, позаяк визначають дохід із джерелом походження із України як будь-який дохід, не розкриваючи сутнісного значення наведеної правової категорії..

Відтак, суд вважає за можливе керуватись у даному питанні нормами Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до змісту ст.1 згаданого закону доходи - збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників); витрати - зменшення економічних вигод у вигляді зменшення активів або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками); активи - ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому; зобов`язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

З приписів наведеної норми закону чітко і безумовно слідує, що для обрахунку показника розміру доходу особи обов`язково належить з`ясувати як вартість отриманого активу, котра залежить від умов конкретної господарської операції, так і розмір пов`язаних із цим активом зобов`язань та вимушеність їх виникнення, а також існування причинно-наслідкового зв`язку між подією понесенням витрат і ймовірністю (вірогідністю) одержання доходу унаслідок настання цієї події.

Окрім того, для обрахунку показника розміру доходу особи обов`язково належить з`ясувати як розмір зменшених без події виконання (тобто припинених) зобов`язань, так і усі суміжні юридично значимі фактори.

Тому при вирішенні спору, суд зважає на правовий висновок постанови Верховного Суду від 12.03.2019р. по справі №826/14489/16 (адміністративне провадження №К/9901/58205/18), де указано, що мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку, які є формою здійснення господарської діяльності, то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатись вчиненою в межах господарської діяльності платника податку та лише за таких умов платник має право на врахування в податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети), є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

За правилами п.п.14.1.231 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Отже, зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника на отримання позитивного економічного ефекту, тобто на приріст (збереження) активів платника (їх вартість), а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

За відсутності об`єктивно існуючих суттєвих відмінностей суд вважає за можливе у цілях справляння податку на доходи фізичних осіб поширити юридичні наслідки правила ділової мети і на виконання зобов`язань за правочинами фізичною особоюгромадянином.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст.1047 названого кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047); На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047).

Як передбачено ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.1049); Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором (ч.2 ст.1049); Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049).

Зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та у рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли курс іноземної валюти предмета договору позики по відношенню до національної валюти України слід обраховувати або на дату вчинення правочину, або на дату винесення рішення суду у спорі про стягнення боргу за позикою, а у разі повернення боргу в іноземній валюті предметі договору позики підстави для такого обрахунку слід взагалі вважати відсутніми.

Акт перевірки не містить взагалі будь-яких з`ясованих контролюючим органом відомостей та суджень контролюючого органу з приводу умов, обставин та стану виконання особами зобов`язань за договором позики на 670.000,00 доларів США від 28.07.2014р. та рішенням Московського районного суду міста Харкова від 01.12.2014р. по справі №643/11995/14-ц.

Натомість, у тексті Акту контролюючий орган без викладення хоча б щонайменше сформульованих юридичних і фактичних мотивів кваліфікував платіж від ПАТ «Автрамат» на користь заявника, що мав місце 24.06.2015р. у розмірі 460.000,00грн. у якості оплати штрафу за договором застави рухомого майна від 28.07.2014р.

При цьому, контролюючий орган помилково указав дату платежу - 24.06.2016р., що з огляду на зміст копії платіжного доручення №879 та дату складання самого Акту не має юридичного значення для правильності вирішення спору по суті.

Суд відмічає, що згідно з п.п.164.2.14 ст.164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю; б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання; в) пені, що сплачується на користь платника податку за рахунок бюджету (цільового страхового фонду) внаслідок несвоєчасного повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або інших сум бюджетного відшкодування; г) суми втрат, заподіяних платнику податку актами, визнаними неконституційними, або незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, що відшкодовуються державою в порядку, встановленому законом; ґ) виплати з державного бюджету, пов`язані з виконанням рішень закордонних юрисдикційних органів, у тому числі Європейського суду з прав людини, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України. Дія цього підпункту не поширюється на оподаткування сум страхових виплат, страхових відшкодувань і викупних сум за договорами страхування.

Однак, суд відмічає, що текст копії платіжного доручення від 24.06.2015р. №879 не дає жодних підстав для висновку про те, що цей платіж був проведений у якості оплати штрафу.

Як з`ясовано судом, контролюючий орган при здійсненні у ході перевірки власних арифметичних обрахунків вважав, що готівкою заявником, фізичною особою громадянином ОСОБА_1 , 15.04.2015р. було отримано у повернення позики 205.000,00 доларів США боргу і це дорівнює 4.655.200,00грн. станом на 15.04.2015р.

Між тим, саме такого порядку проведення розрахунків національний закон України не передбачає.

Натомість суд вважає, що оскільки ці кошти як борг за позикою повертались на виконання рішення Московського районного суду міста Харкова від 01.12.2014р. по справі №643/11995/14-ц, то і курс іноземної валюти долара Сполучених Штатів Америки по відношенню до національної валюти України гривні слід обчислювати на рівні розрахунків, наведених саме у згаданому рішенні суду, тобто на рівні 1496,9269 гривень за 100 доларів США.

Розписки про повернення боргу за позикою були складені заявником, ОСОБА_1 , і 19.09.2014р. на суму 20.000,00 доларів США, 21.10.2014р. на суму 2.000,00 доларів США, 28.10.2014р. на суму 1.000,00 доларів США, 04.11.2014р. на 2.000,00 доларів США.

Однак, оскільки ці розписки були складені до календарної дати винесення рішення Московського районного суду міста Харкова від 01.12.2014р. по справі №643/11995/14-ц, то суд ці розписки до уваги не бере, адже у рішенні суду ці розписки не згадані.

При цьому, з рішення Московського районного суду міста Харкова від 01.12.2014р. по справі №643/11995/14-ц вбачається, що із загальною суми позики у 670.000,00 доларів США, заявником була отримана частина у розмірі 39.000,00 доларів США, і тому судом стягнуто борг за позикою у розмірі 631.000,00 доларів США.

З тексту складеного контролюючим органом Акту також не вбачається, що і сам контролюючий орган використовував ці розписки у ході перевірки та ґрунтував судження про вчинення особою податкового правопорушення на обрахунках сум повернутого боргу за позикою за розписками.

Посилання контролюючого органу на рішення судів по справі №820/1095/18 абсолютно не здатні довести правильності донарахувань у цьому спорі, адже у справі №820/1095/18 суди перевіряли правильність розрахунків контролюючого органу з приводу визначення грошових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб ОСОБА_2 .

У тексті рішень по справі №820/1095/18 судами не установлювалось обставин правильності визначення контролюючим органом курсу іноземної валюти долара США по відношенню до національної валюти України гривні.

Натомість, у справі №820/1095/18 суди дійшли до висновків, про те, що контролюючий орган не довів ані події виникнення у гр. ОСОБА_2 доходу у вигляді безповоротної фінансової допомоги, ані події виникнення доходу у вигляд додаткового блага, ані розміру такого доходу.

До того ж, усі рішення у справі №820/1095/18 були винесені вже після події складання контролюючим органом Акту, а відтак, об`єктивно не могли бути використані контролюючим органом у спірних правовідносинах.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що за рішенням Московського районного суду міста Харкова від 01.12.2014р. по справі №643/11995/14-ц заявнику належала вимога про отримання з ПАТ «Автрамат» та ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 28.07.2014р. у розмірі 631.000,00 доларів Сполучених Штатів Америки), що в еквіваленті на національну валюту України склало 9.445.608,74грн.; а з ПАТ «Автрамат» - 602.545,00 грн. штрафу за порушення умов застави рухомого майна від 28.07.2014р.

Таким чином, загальна сума боргу ПАТ «Автрамат» і гр. ОСОБА_2 за цим рішенням суду склала 10.048.153,74грн., ця ж сума є арифметичним виразом грошової вимоги заявника до боржників.

У судовому засіданні представник позивача визнав, що 15.04.2015р. ОСОБА_1 відступив право вимоги 5.423.886,74грн. за договором позики від 28.07.2014р. на користь ТОВ «Зміївський машинобудівельний завод».

Отже, залишок боргу за рішенням Московського районного суду міста Харкова від 01.12.2014р. по справі №643/11995/14-ц склав 4.624.267,00грн.

Листом від 23.06.2015р. ПАТ «Автрамат» в особі Голови ліквідаційної комісії було визнано цю вимогу у повному обсязі.

24.06.2015р. мала місце подія платежу ПАТ «Автрамат» на користь фізичної особи громадянина ОСОБА_1 - 460.000,00грн. із призначенням "на виконання рішення Московського районного суду міста Харкова від 01.12.2014р. по справі №643/11995/14-ц".

Листом від 31.08.2015р. ПАТ «Автрамат» сповістив заявника про те, що заборгованість ПАТ за рішенням Московського районного суду міста Харкова від 01.12.2014р. по справі №643/11995/14-ц складає 4.164.267,00грн. (4.624.267,00грн. 460.000,00грн.).

Доказів погашення ПАТ «Автрамат» заборгованості у розмірі 4.164.267,00грн. контролюючий орган у спірних правовідносинах не добув, таких доказів не оцінював, кваліфікації таким доказами не надавав, до підстав винесення оскарженого рішення таких доказів не поклав.

З урахуванням відсутності правових підстав для перерахунку у національну валюту предмету позики, повернутої у натурі (тобто в іноземній валюті), суд не знаходить підстав для визнання правильними тих розрахунків, котрі відсутні у тексті Акту, але викладені у поясненнях представника адміністративного органу про обчислення обсягу виконаних зобов`язань за курсом станом на день повернення саме іноземної валюти.

Суд вважає, що навіть у разі реалізації спроби такого обрахунку контролюючий орган не мав правових підстав для ігнорування того курсу співвідношення іноземної валюти до національної, котрий викладений у рішенні Московського районного суду міста Харкова від 01.12.2014р. по справі №643/11995/14-ц і складає 1496,9269 гривень за 100 доларів США.

Застосування ж наведеного показника курсу засвідчує, що платіж 24.06.2015р. у розмірі 460.000,00грн. не перевищує розміру загальних зобов`язань за боргом із повернення позики.

Звідси слідує, відсутність підстав для кваліфікації платежу у розмірі 460.000,00грн. 24.06.2015р. у якості доходу заявника від оплати штрафу за невиконання зобов`язань за договором застави рухомого майна від 28.07.2014р..

Критерії законності рішення (діяння, тобто управлінського волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України.

З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом не подано доказів відповідності закону оскарженого рішення (діяння), а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого рішення.

Наведені ж приватною особою доводи не відкидають гіпотетично припустимої можливості існування в умовах реальної дійсності.

За таких обставин, суд доходить висновку про недоведеність події вчинення особою податкового правопорушення, що зумовлює скасування оскарженого рішення.

Відтак, слід визнати і відсутнім обов`язок заявника подавати за подією одержання 24.06.2015р. 460.000,00грн. декларації про доходи і майновий стан за 2015р., і як наслідок цього, відсутність підстав для застосування 170,00грн. штрафу за неподання названої декларації.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк обставини фактичної дійсності з`ясував неповно, діяння особи кваліфікував неправильно, норму закону визначив неналежну, унаслідок чого міра застосованої юридичної відповідальності не узгоджується із характером, змістом та наслідками вчиненого особою протиправного діяння.

Отже, позов підлягає до задоволення.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 20.01.2017 р. № про визначення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 114.408,75 грн. (основний платіж 91.391,00 грн.., штраф за недоплату 22.847,75 грн., штраф за неподання декларації про доходи і майновий стан за 2015 р. 170,00 грн.).

Роз`яснити, що рішення виготовлено в повному обсязі у порядку ч. 3 ст. 243 КАС України 19 лютого 2020 року; підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя Сліденко А.В.