Справа № 420/1496/19
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/1496/19
Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

при секретарі Чугунові С.О.,

за участю представників позивача - адвокатів Селіхової Г.В. та Глиняної Г.В., представника відповідача Маринова Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 липня 2019 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 10.07.2019р.) по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бефініт Ком» до головного управління ДФС в Одеській області та 3-ї особи Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

14.03.2019 року ТОВ «Бефініт Ком» звернулось до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДФС в Одеській області та 3-ї особи ГУ ДКСУ в Одеській області, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило суд:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача № та № від 14.12.2018 року, № від 18.02.2019 року;

- зобов`язати ГУ ДФС в Одеській області внести до Реєстру заяв про повернення сум бюджетного відшкодування дані щодо узгодження суми бюджетного відшкодування ТОВ «Бефініт Ком» у розмірі 21 720 084 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що усі спірні рішення податкового органу є неправомірними, оскільки вони ґрунтуються на необґрунтованих та помилкових висновках спірних актів перевірок.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 липня 2019 року адміністративний позов ТОВ «Бефініт Ком» - задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС в Одеській області № та № від 14.12.2018 року, № від 18.02.2019 року. Зобов`язано ГУ ДФС в Одеській області внести до Реєстру заяв про повернення сум бюджетного відшкодування дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування ТОВ «Бефініт Ком» у розмірі 21 720 084 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник ГУ ДФС в Одеській області 23.08.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.07.2019 року та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача (апелянта) підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні, скасуванні рішення суду 1-ї інстанції та відмові у позові.

Представники позивача в судовому засіданні суду 2-ї інстанції апеляційну скаргу не визнали та послідовно і мотивовано заперечували проти її задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ТОВ «Бефініт Ком» є юридичною особою, видом економічної діяльності якого, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та статуту підприємства, є: діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; оптова торгівля іншими товарами господарського призначення; неспеціалізована оптова торгівля (основний).

В період з 19.11.2018 року по 21.11.2018 року, на підставі наказу ГУ ДФС в Одеській області від 13.11.2018 року №8801, головним державним ревізором-інспектором Відділу митного аудиту управління аудиту ГУ ДФС в Одеській області Бровченко Л.М. було проведено документальну невиїзну перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів при переміщенні товарів через митний кордон України ТОВ «Бефініт Ком» за митною декларацією від 25.10.2017 року №UA100110/2017/110205.

За результатами вказаної перевірки було складено акт №2627/15-32-14-10-11/41571035 від 29.11.2018 року, у висновках якого зазначено про порушення підприємством позивача наступних норм діючого законодавства:

- п.2 ч.2 ст.52, ст.ст.260,261,69, ч.1, п.5 ч.8 ст.257 Митного кодексу України, «Основних правил інтерпретації УКТЗЕД» (затв. Законом України «Про Митний тариф України» від 19.09.2013р.), в результаті чого позивачем занижено податкове зобов`язання по сплаті ввізного мита на суму 66 559,03 грн.;

- п.190.1 ст.190 ПК України, що призвело до заниження позивачем податкового зобов`язання по сплаті ПДВ на суму 179 709,4 грн.

За результатами вищезазначеної перевірки та підставі вказаного акту перевірки, 14.12.2018 року уповноваженою особою ГУ ДФС в Одеській області на адресу ТОВ «Бефініт Ком» було винесено податкові повідомлення-рішення:

- №, яким підприємству збільшено суму грошового зобов`язання зі сплати мита на товари, що ввозяться на територію України суб`єктами господарювання на суму 66 559,03 грн. та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 16 639,76 грн.;

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ на суму 179 709,4 грн. та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 44 927,35 грн.

Далі, т.б. 20.12.2018 року ТОВ «Бефініт Ком» подало до ГУ ДФС в Одеській області податкову декларацію з ПДВ за податковий період - листопад 2018 року, до якої в т.ч. увійшли й суми за митною декларацією від 25.10.2017р. №UA100110/2017/110205. При цьому, у рядку 19 Декларації позивачем було зазначено суму від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду у розмірі 21 941 731 грн., а у рядках 20.2 та 20.2.1 - суму від`ємного значення, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку у розмірі 21 720 084 грн.

Крім того, позивачем до вказаної декларації були додані розрахунок суми бюджетного відшкодування, сформованого за рахунок сум податкового кредиту періодів жовтень-листопад 2017 року та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування у розмірі 21 720 084 грн.

На підставі вищезазначеного, в період з 31.01.2019 року по 06.02.2019 року, на підставі наказу ГУ ДФС в Одеській області від 30.01.2019 року №582 та направлень на перевірку від 30.01.2019 року №528/12-02 та №529/12-02, головним державним ревізором-інспектором відділу контролю за відшкодування податку на додану вартість управління податків і зборів з юридичних осіб ГУ ДФС в Одеській області Кассою А.П. та заступником начальника відділу контролю за відшкодуванням податку на додану вартість управління податків і зборів з юридичних осіб ГУ ДФС в Одеській області Бульбою Т.А. була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «Бефініт Ком».

За результатами вказаної перевірки було складено акт №192/15-32-12-02/41571035 від 06.12.2019 року, у висновках якого відповідачем зазначено про порушення підприємством позивача вимог пп.14.1.18 п.14.1 ст.14, п.44.1, 44.6 ст.44, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.189.1 ст.189, абз. «г» п.198.5 ст.198, п.200.1, абз.«б» п.200.4 ст.200, п.201.14 ст.201 ПК України, в результаті чого позивачем завищено суму бюджетного відшкодування ПДВ, заявленого на рахунок платника у банку, у сумі 21 720 084 грн.

В подальшому, на підставі зазначеного акту перевірки, уповноваженою особою ГУ ДФС в Одеській області було винесено податкове повідомлення-рішення № від 18.02.2019 року, яким ТОВу «Бефініт Ком» було зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 21 720 084 грн.

Не погоджуючись з такими діями та з рішеннями контролюючого органу позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності дій та спірних рішень відповідача.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не може повністю погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх лише частково обгрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

А згідно статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Так, відповідно до змісту положень ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч.2 ст.2 КАСУ).

Як слідує зі змісту вимог ч.3 ст.345 Митного кодексу України, органи доходів і зборів мають право здійснювати митний контроль шляхом проведення документальних виїзних (планових або позапланових) та документальних невиїзних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи щодо: 1) правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів; 2) обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування; 3) правильності класифікації згідно з УКТ ЗЕД товарів, щодо яких проведено митне оформлення; 4) відповідності фактичного використання переміщених через митний кордон України товарів заявленій меті такого переміщення та/або відповідності фінансових і бухгалтерських документів, звітів, договорів (контрактів), калькуляцій, інших документів підприємства, що перевіряється, інформації, зазначеній у митній декларації, декларації митної вартості, за якими проведено митне оформлення товарів у відповідному митному режимі; 5) законності переміщення товарів через митний кордон України, у тому числі ввезення товарів на територію вільної митної зони або їх вивезення з цієї території.

Як визначено ч.1 ст.345 МК України, «документальна перевірка» - це сукупність заходів, за допомогою яких органи доходів і зборів переконуються у правильності заповнення митних декларацій, декларацій митної вартості та в достовірності зазначених у них даних, законності ввезення (пересилання) товарів на митну територію України або на територію вільної митної зони, вивезення (пересилання) товарів за межі митної території України або за межі території вільної митної зони, а також своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів.

Відповідно ж до ч.1 ст.351 МК України, предметом документальних невиїзних перевірок є дані про своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати митних платежів при переміщенні товарів через митний кордон підприємствами, а також при переміщенні товарів через митний кордон України громадянами з поданням митної декларації, передбаченої законодавством України для підприємств.

Так, приписами ч.2 ст.351 МК України передбачено, що документальна невиїзна перевірка проводиться у разі: 1) виявлення ознак, що свідчать про можливе порушення законодавства України з питань державної митної справи, за результатами аналізу електронних копій митних декларацій, інформації, що стосується товарів, митне оформлення яких завершено, отриманої від суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та виробників таких товарів, з висновків акредитованих відповідно до законодавства експертів; 2) надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтвердженої інформації про не підтвердження автентичності поданих органові доходів і зборів документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України.

Статтею 352 МК України визначено, що посадовими особами органів доходів і зборів під час проведення перевірок можуть бути використані: 1) документи, визначені цим Кодексом; 2) податкова інформація; 3) експертні висновки; 4) судові рішення; 5) отримані від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджені відомості щодо вартісних, кількісних або якісних характеристик, країни походження, складу та інших характеристик, які мають значення для оподаткування товарів, їх ввезення (пересилання) на митну територію України або на територію вільної митної зони чи вивезення (пересилання) за межі митної території України або території вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення; 6) інші матеріали, отримані в порядку та спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.354 МК України, результати перевірок оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами органу доходів і зборів та керівником підприємства, що перевірялося, або уповноваженою ним особою. У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка. За результатами зустрічної звірки складається довідка.

Так, в акті перевірки зазначаються факти заниження і факти завищення податкових зобов`язань підприємства. Рішення щодо правильності визначення заявлених у митних деклараціях кодів товарів згідно з УКТ ЗЕД, їх митної вартості та країни походження, підстав для звільнення від оподаткування окремими документами не оформляються, а зазначаються в акті про результати перевірки (ч.14 ст.354 МКУ).

Як вбачається з ч.1 ст.49 МК України, «митною вартістю товарів», які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно із ст.50 МК України, відомості про митну вартість товарів використовуються для: 1) нарахування митних платежів; 2) застосування інших заходів державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності України; 3) ведення митної статистики; 4) розрахунку податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки.

У відповідності до приписів ч.2 ст.51 МК України, митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.

Так, як свідчать вимоги п.2 ч.2 ст.52 МК України, декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

Відповідно до ч.2 ст.53 МК України, документами, які підтверджують митну вартість товарів є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у ч.ч.5,6 ст.52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Частина 4 ст.58 МК України визначає, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.

Як передбачено п.5 ч.5 ст.54 МК України, орган доходів і зборів, з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів, має право звертатися до органів доходів і зборів інших країн із запитами щодо надання відомостей, необхідних для підтвердження достовірності заявленої митної вартості.

Відповідно ж до п.п.3,5 ч.3 ст.63 МК України, митна вартість імпортних товарів не визначається згідно із положеннями цієї статті на підставі: ціни товарів на внутрішньому ринку країни-експортера; ціни товарів, що поставляються з країни-експортера до третіх країн.

Згідно із п.1 ч.1 ст.279 МК України, базою оподаткування митом товарів, що переміщуються через митний кордон України, є для товарів, на які законом встановлено адвалорні ставки мита, - митна вартість товарів.

Відповідно ж до вимог п.54.4 ст.54 ПК України, у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджених відомостей щодо країни походження, вартісних, кількісних або якісних характеристик, які мають значення для оподаткування товарів і предметів при ввезенні (пересиланні) на митну територію України або територію вільної митної зони або вивезенні (пересиланні) товарів і предметів з митної території України або території вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення, контролюючий орган має право самостійно визначити базу оподаткування та податкові зобов`язання платника податків шляхом проведення дій, визначених пунктом 54.3 цієї статті, на підставі відомостей, зазначених у таких документах.

А згідно із п.54.3 ст.54 ПК України, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо:

- платник податків не подає в установлені строки податкову (митну) декларацію, а при здійсненні заходів податкового контролю встановлено факти здійснення платником податків діяльності, що призвела до виникнення об`єктів оподаткування, наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу та наявності діючих (у т.ч. призупинених) ліцензій на право здійснення діяльності з підакцизною продукцією, яка підлягає ліцензуванню згідно із законодавством;

- дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках;

- згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган;

- дані перевірок щодо утримання податків у джерела виплати, в тому числі податкового агента, свідчать про порушення правил нарахування, утримання та сплати до відповідних бюджетів податків і зборів, передбачених цим Кодексом, у тому числі податку на доходи фізичних осіб таким податковим агентом;

- результати митного контролю, отримані після закінчення процедури митного оформлення та випуску товарів, свідчать про заниження або завищення податкових зобов`язань, визначених платником податків у митних деклараціях.

Як же вбачається зі змісту приписів п.190.1 ст.190 ПК України, «базою оподаткування» для товарів, що ввозяться на митну територію України, є договірна (контрактна) вартість, але не нижче митної вартості цих товарів, визначеної відповідно до розділу ІІІ Митного кодексу України, з урахуванням мита та акцизного податку, що підлягають сплаті і включаються до ціни товарів.

При визначенні бази оподаткування для товарів, що ввозяться на митну територію України, перерахунок іноземної валюти у валюту України здійснюється за курсом валюти, визначеним відповідно до статті 39-1 цього Кодексу.

Так, як встановлено з матеріалів справи судами обох інстанцій, 10.10.2017 року між ТОВ «Бефініт Ком», як «покупцем», та Компанією «Infort Trade LTD» (юридичною особою, зареєстрованою за законодавством Об`єднаних Арабських Еміратів), як «продавцем», було укладено договір поставки товару №01/17.

Відповідно до п.1.1 вказаного Договору, «продавець» зобов`язується продати (т.б. передати у власність) покупцеві, а покупець зобов`язується купити (прийняти та оплатити) товари, кількість, асортимент і технічні умови яких зазначені у інвойсах, що складають невід`ємну частину цього договору.

Згідно з п.2.1 цього Договору, ціна на товари, їх кількість та асортимент, що поставляється за цим договором, зазначені в інвойсах на кожну окрему поставку. Загальна сума контракту складається із сум інвойсів.

Далі, як видно з матеріалів справи, 25.10.2017 року ТОВ «Бефініт Ком», з метою здійснення митного оформлення товару, отриманого позивачем на підставі договору поставки №01/17 від 10.10.2017р., подало до Київської митниці ДФС «тимчасову митну декларацію» №UA100110/2017/110205, в якій відобразило отримання товару «трикотажне полотно», виготовлене з синтетичних волокон, поперечнов`язане, пофарбоване в різні кольори: 85 рулонів, 302 рулона. Торгівельна марка відсутня. Країна виробництва - Туреччина. Виробник - «Ucka Tekstil - Veysel Karakose» на загальну суму 17 763,30 доларів США, за кодом товару УКТЗЕД . Вага брутто - 9110 кг, вага нетто 8665 кг. Країна походження - Туреччина.

Як свідчать матеріали справи, транспортування вказаного товару здійснювалось морським транспортом - судном «YM Increment» у контейнері №ARKU8505875.

Окрім того, судами обох інстанцій по справі встановлено, що разом з митною декларацією позивачем будо подано до митного органу і інші товаро-супровідні документи, та документи, що підтверджували митну вартість імпортованого товару, зокрема: зовнішньо-економічний договір (контракт) №01/17 від 10.10.2017р., коносамент №АККІ8Т від 18.10.2017р., СМR від 24.10.2017р. №2269, листи-розпорядження, рахунок-фактуру (інвойс) №В-І/143 від 18.10.2017р., рахунок-фактуру (інвойс) №В-І/143/1 від 25.10.2017р.

Так, з наданого позивачем до митного органу інвойсу від в 25.10.2017р. №В-І/143/1 та листа Компанії «INFORT TRADE LTD» (OAE) від 25.10.2017р. вбачається, що митна вартість товарів, задекларованих позивачем в електронній митній декларації, становить 17763,30 доларів США.

Також, судовою колегією з матеріалів справи встановлено, що 25.10.2017 року посадовими особами Київської міської митниці ДФС, з метою встановлення визначальних характеристик для класифікації товарів за «тимчасовою митною декларацією» №UA100110/2017/110205 було проведено відбір зразків товарів, що підтверджується відповідним актом (т.1 а.с.46).

В подальшому, як свідчать матеріали справи, 20.11.2017 року Управлінням експертиз та досліджень хімічної та промислової продукції ДФС України було складено висновок №119 (т.1 а.с.50-53), в якому визначено інші описи товару у зазначеній позивачем 31 графі митної декларації, та коди товару згідно УКТЗЕД, а саме:

- товар №1 - «№1 - Трикотажне полотно поперечнов`язаного переплетіння пофарбоване в темно-синій колір. Без покриття та просочення. Виготовлено з волокон бавовни -53,0+-0,5% синтетичних волокон поліефіру -44,0+-0,5% та еластомірних ниток поліуретану - 3,0+-0,5%. Загальна ширина 130+ -1см. - 85 рулонів. Торгівельна марка відсутня. Країна виробництва - Туреччина. Виробник - «Ucka Tekstil - Veysel Karakose»». З урахуванням положень «Основних правил інтерпретації класифікації» (затв. ЗУ від 19.09.2013р. №584-VII «Про Митний тариф») та пояснень до УКТ ЗЕД (до товарних позицій 6006), з урахуванням складу, способу виготовлення, вказаний товар повинен класифікуватися згідно товарній підкатегорїї (ставка ввізного мита - пільгова - 8%, повна 20%);

- товар №2 - «№1 - Трикотажне полотно поперечнов`язаного переплетіння, з пряжі різних кольорів, з одного боку піддане ворсуванню - начісуванню (не ворсове). Без покриття та просочення. Виготовлено з синтетичних волокон поліефіру -74,0+-0,5%, волокон бавовни 26,0+-0,5 %. Загальна ширина 190+-1см. - 302 рулонів. Торгівельна марка відсутня. Країна виробництва - Туреччина. Виробник - «Ucka Tekstil - Veysel Karakose». З урахуванням положень «Основних правил інтерпретації класифікації» (затв. ЗУ від 19.09.2013р. №584-VII «Про Митний тариф») та пояснень до УКТ ЗЕД (до товарних позицій 6006), з урахуванням складу, способу виготовлення, вказаний товар повинен класифікуватися згідно товарній підкатегорії (ставка ввізного мита - пільгова - 8%, повна 20%).

Так, як вбачається з матеріалів справи та змісту спірного акту перевірки, податковим органом було встановлено, що підприємством позивача, в порушення вимог ст.ст.260,261 МК України, нібито не було подано «додаткову митну декларацію», яка б містила точні відомості про товар з урахуванням висновку Управління експертиз та досліджень хімічної та промислової продукції ДФС України від 20.11.2017р. №119, що призвело до невірної класифікації позивачем імпортованих товарів. Але при цьому, слід зазначити, що відповідач в цьому акті одночасно зазначає, що ставки мита за визначеними кодами залишились незмінними і склали 8%.

Окрім того, податковий орган у своєму акті перевірки вказує й на заниження позивачем податкового зобов`язання по сплаті ввізного мита на суму 66 559,03 грн., а також і про заниження останнім податкового зобов`язання по сплаті ПДВ на суму 179 709,40 грн. При цьому, слід звернути увагу на те, що дані висновки фактично були зроблені відповідачем на підставі листа, копії експортної декларації від 13.10.2017р. №17343100ЕХ210877, експортного інвойсу від 13.10.2017р. №041861 та коносаменту від 18.09.2018р. №АRКIST, направлених на адресу податкового органу митними органами Республіки Туреччина (т.1 а.с.29-31), які, в свою чергу, не легалізовані у встановлений чинним законодавством спосіб (постанова ВС від 02.07.2019р. справа №821/2067/17).

Так, як зазначає Головне управління ДФС в Одеській області, з вищезазначених документів (автентичного перекладу з проставленням «апостилю» яких, відповідачем до суду не надано) вбачається, що з Республіки Туреччина в Україну на адресу «YSM Tekstil» Kristalovskay,32 (Оdеsа) у контейнері №ARKU8505875 нібито було відправлено товар («полотно») загальною вагою - 9110 кг., в кількості - 387 пакувальних місць, за кодом товару УКТЗЕД 60019200. Згідно експортної декларації відправником цього товару є Компанія «Ucka Tekstil - Veysel Karakose» (Туреччина). Країна призначення вантажу - Україна (т.1 а.с.30).

При цьому, відповідно до вказаного вище експортного інвойсу від 13.10.2017р. №041861, виставленого Компанією-виробником «Ucka Tekstil - Veysel Karakose» (Туреччина), вартість проданих товарів («полотно») на умовах CFR (загальною вагою брутто - 9110,00 кг) становить - 48 959 дол. США. (т.1 а.с.31).

Отже, саме з огляду на вищезазначені дані, які містяться у графах експортної декларації від 13.10.2017р. №17343100ЕХ210877, експортного інвойсу від 13.10.2017р. №041861 та коносаменту від 18.09.2018р. №АRКIST, відповідач і дійшов висновку про підтвердження достовірності даних про товар, наданих при митному оформленні позивачем митної декларації від 25.10.2017р. №UA100110/2017/110205, а саме щодо відправника, країни відправлення, країни призначення, опису товару, номеру контейнера, ваги брутто, кількості місць.

Таким чином, відповідач фактично стверджує, що дані про товар, які містяться в документах, наданих уповноваженим органом Турецької Республіки та документах, які подавались підприємством позивача (декларантом) при ввезені товарів в Україну за МД від 25.10.2017р. №UA100110/2017/110205, нібито стосуються однієї і тієї ж поставки товару, експортованого з Туреччини до України морським судном у контейнері №ARKU8505875, з огляду на що, податковим органом, в свою чергу, і було зроблено висновок про заниження позивачем вартості товару.

Представники позивача в судових засіданнях суду 1-ї та 2-ї інстанції категорично заперечували проти зазначених вище висновків відповідача та послідовно зазначали, що ТОВ «Бефініт Ком» на підставі висновку Управління експертиз та досліджень хімічної та промислової продукції ДФС України №119 від 20.11.2017р. було подано до Київської митниці ДФС «додаткову митну декларацію» №UA100110/2017/114840, де було вірно визначено коди товару згідно УКТЗЕД, а саме - 60062200 та . Проте, зазначеного факту податковим органом під час перевірки фактично враховано не було.

Що ж стосується безпосередньо визначеного відповідачем факту заниження позивачем податкового зобов`язання по сплаті ввізного мита та податку на додану вартість, то представники позивача з цього приводу зауважували, що інвойс від 13.10.2017 року №041861 на суму 48 959 дол. США., на який посилається контролюючий орган, був виставлений Компанією-виробником «Ucka Tekstil - Veysel Karakose» (Туреччина) іншому, ніж позивач, суб`єкту господарювання, а саме, зокрема - Компанії «YSM Tekstil (Одеса), правовідносини якої з Компанією «Ucka Tekstil - Veysel Karakose» (Туреччина), в свою чергу, не мають жодного відношення до ТОВ «Бефініт Ком», як і ціни, які були встановленні виробником по цьому контракту. Крім того, представники позивача також зазначали й про те, що ТОВ «Бефініт Ком» взагалі не мало жодних договірних відносин з Компанією-виробником «Ucka Tekstil - Veysel Karakose», оскільки отримувало товар за «непрямим» контрактом від Компанії-постачальника «Infort Trade LTD» (ОАЕ), що підтверджується графою 44 митної декларації.

При цьому, представники позивача також звертали увагу й на те, що договірні відносини його постачальника (продавця) - іноземного контрагента - Компанії «Infort Trade LTD» з третіми особами, в тому числі і з виробником (відправником) товарів, до яких ТОВ «Бефініт Ком» не має відношення, фактично є конфіденційною інформацією, яка не відома позивачу. Отже, заявлена декларантом митна вартість товару є дійсною вартістю в рамках контракту, про яку сторони домовились.

Крім того, при цьому також одночасно слід зазначити й той факт, що на офіційному сайті Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутня будь-яка інформація про державну реєстрацію Компанії «YSM Tekstil» (м.Одеса, вул.Кристаловського,32), т.б. відповідачем фактично взагалі не доведено існування такого суб`єкта господарювання (контрагента).

Отже, проаналізувавши та оцінивши надані сторонами до суду докази, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що ТОВ «Бефініт Ком», в даному випадку, дійсно подавалась до Київської митниці ДФС не тільки «тимчасова» митна декларація №UA100110/2017/110205, а й ще «додаткова» митна декларація №UA100110/2017/114840 із урахуванням висновку Управління експертиз та досліджень хімічної та промислової продукції ДФС України від 20.11.2017р. №119 із зазначенням визначеного контролюючим органом коду товару згідно УКТЗЕД, а саме - 60062200 та (т.1 а.с.54-55).

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, зазначена вище «додаткова» декларація №UA100110/2017/114840 з невідомих підстав фактично не була взята до уваги посадовими особами ГУ ДФС в Одеській області при проведенні перевірки, що, в свою чергу, призвело до помилкових висновків про порушення підприємством позивача (т.б. декларантом) вимог ст.ст.260,261 Митного кодексу України.

Що ж стосується висновків контролюючого органу про заниження позивачем податкового зобов`язання по сплаті «ввізного мита» та ПДВ, то судова колегія з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, дійсно чинним законодавством встановлено право податкового (митного) органу враховувати надані уповноваженими органами іноземних держав документально підтверджені відомості щодо вартісних, кількісних або якісних характеристик, країни походження, складу та інших характеристик, які мають значення для оподаткування товарів, їх ввезення (пересилання) на митну територію України або на територію вільної митної зони чи вивезення (пересилання) за межі митної території України або території вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення.

Проте, слід зазначити, що жодна норма будь-якого нормативно-правового акту не встановлює, що фактичне визначення розбіжностей у визначенні митної вартості товару є достатньою і належною підставою до притягнення особи до відповідальності. За умови виявлення будь-яких невідповідностей, завданням органу доходів та зборів є визначення причини невідповідності та встановлення, який із наявних документів не відповідає дійсності, або є підробленим, або звернутись до учасників зовнішньоекономічних відносин із відповідними запитами про надання додаткових документальних підтверджень та пояснень.

Матеріали даної справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що такі дії вчинялись або митними органами під час митного оформлення товару, або Головним управлінням ДФС у Одеській області під час проведення документальної перевірки.

Крім того, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, зазначає, що ставити під сумнів ціну товару та підвищувати ставку податків (мита) та тим самим фактично звинувачувати «декларанта» у порушенні норм митного та податкового законодавства, спираючись лише на інформацію (без автентичного перекладу) іноземної компанії-виробника, без звернення з відповідним запитом до компанії «Infort Trade LTD», яка є безпосереднім контрагентом-постачальником позивача, для підтвердження дійсної ціни контракту, є порушенням відповідачем норм Конституції України, Митного та Податкового кодексів України.

Також, окрім іншого, судова колегія вважає необхідним звернути увагу й на те, що отримана контролюючим органом від Турецької сторони інформація фактично стосується інших договірних правовідносин між іншими підприємствами, в яких позивач не є стороною, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність тверджень податкового органу про порушення саме позивачем положень митного та податкового законодавства.

Крім того, також слід вказати й на те, що в матеріалах справи відсутні жодні докази, які б свідчили про вжиття контролюючим органом будь-яких заходів з метою відпрацювання юридичної особи «YSM Tekstil» (вул.Кристаловська,32, м.Одеса) та встановлення/спростування фактів укладення цією компанією договору з Турецькою компанією-виробником «Ucka Tekstil Veysel Karakose», виставлення до компанії «YSM Tekstil» фактури №041861 від 13.10.2017р., дійсності факту відправлення аналогічного товару за експортною декларацією №17343100ЕХ210877 від 13.10.2017р. на адресу «YSM Tekstil» чи встановлення будь-яких інших обставин, що можуть суттєво вплинути на результати спірної перевірки.

При цьому, суд зазначає, що згідно із ч.3 ст.382 Господарського кодексу України, зовнішньоекономічний договір (контракт) може бути визнаний недійсним у судовому порядку, якщо він не відповідає вимогам законів України або чинним міжнародним договорам, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

Таким чином, визнання зовнішньоекономічного договору або документів, складених на його виконання, проводиться лише у судовому порядку, а єдиною підставою для визнання документа (договору) недійсним є рішення суду. Проте, жодних рішень судів, які б свідчили про факт визнання недійсними зовнішньоекономічного договору або інвойсу, на підставі яких позивачем було заявлено задекларовану ним митну вартість, відповідачем в ході розгляду даної справи №420/1496/19 надано не було.

Отже, враховуючи вказані обставин, оскільки будь-яких належних доказів того, що наданий позивачем інвойс від 25.10.2017р. №В-І/143/1 визнано недійсним відповідачем до суду не надано, а тому, відповідно, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, не вбачає законних підстав для його неврахування під час проведення перевірки та розгляду справи в суді.

Окрім того, судова колегія також звертає увагу ще й на той факт, що товар, який нібито поставлявся Компанією-виробником продукції «Ucka Tekstil - Veysel Karakose» на адресу компанії «YSM Tekstil» (м.Одеса) містить дещо інший код товару згідно УКТЗЕД, аніж коди товарів, які були визначені митним органом за результатами взяття проб та зразків товару позивача.

Так, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, товар, що нібито поставлявся компанією-виробником Одеській фірмі «YSM Tekstil» має код « 60019200», а товар, поставлений Компанією-постачальником «Infort Trade LTD» (ОАЕ) підприємству позивача - має коди « 60062200» та « 60063390».

Згідно з приписами ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 14.05.2019р. по справі №814/2189/16 вказав, що при вирішенні спорів даної категорії необхідно враховувати, що обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається виключно на суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи вказані висновки, судова колегія зазначає, що позивачем до суду 1-ї інстанції було надано усі необхідні підтверджуючі митну вартість товару документи, які, в свою чергу, своєчасно надавались в т.ч. і до митного органу під час митного оформлення товару. У суду ж, в даному випадку, відсутні будь-які належні докази та підстави вважати, що документальні підтвердження, надані ТОВ «Бефініт Ком», є недійсними чи підробленими.

Представниками ж ГУ ДФС в Одеській області в судовому засіданні, на думку суд, не було спростовано позицію позивача про те, що обставини, які були встановлені відповідачем лише з наданих митними органами Турецької Республіки документів, рівною мірою можуть свідчити і про те, що відправником товару могло бути завищено митну вартість товарів у більшому розмірі для отримання відшкодування відповідної суми з бюджету.

Отже, з огляду на вищезазначені обставини, та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, судова колегія вважає, що окружний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем, згідно митної декларації від 25.10.2017р. №UA100110/2017/110205, було здійснено розмитнення ввезеного товару за вірно обраним методом визначення митної вартості товарів (т.б. за ціною договору), а тому, відповідно, проведення відповідачем донарахувань з ПДВ та ввізного мита на товари є безпідставним та необґрунтованим, в зв`язку із чим, оскаржувані податкові повідомлення-рішення № та № від 14.12.2018 року є протиправними та дійсно підлягають скасуванню.

Що ж стосується інших позовних вимог щодо скасування спірного податкового повідомлення-рішення № від 18.02.2019 року, яким ТОВу «Бефініт Ком» було зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ на загальну суму 21 720 084 грн., то суд апеляційної інстанції з цього приводу зазначає наступне.

Так, як слідує з положень пп.62.1.3 п.62.1 ст.62 ПК України, податковий контроль здійснюється, зокрема, шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Як визначено п.75.1 ст.75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

При цьому, камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом.

Підпунктом 78.1.8 п.78.1 ст.78 ПК України передбачено, що «документальна позапланова перевірка» здійснюється зокрема коли платником подано декларацію, в якій заявлено до відшкодування з бюджету податок на додану вартість, за наявності підстав для перевірки, визначених у розділі V цього Кодексу, та/або з від`ємним значенням з податку на додану вартість, яке становить більше 100 000 грн.

Разом з тим, Порядок визначення суми податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та алгоритм дій платника податку та державних органів щодо відшкодування з Державного бюджету України ПДВ встановлені у розділі V ПКУ, положеннями якого регламентований і Порядок справляння податку на додану вартість.

Так, згідно з вимогами п.200.1 ст.200 ПК України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 200.2 ст.200 ПКУ визначено, що при позитивному значенні така сума підлягає сплаті до бюджету в строки, встановлені цим розділом.

Разом з тим, відповідно до приписів п.200.4 ст.200 ПК України, при від`ємному значенні така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні періоди в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до п.200-1.3 ст.200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації; б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника в сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг в попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до п.200-1.3 ст.200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку або в рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; в) або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду.

Як вбачається зі змісту норм п.200.7 ст.200 ПК України, платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається в податковій декларації.

Згідно п.200.10 ст.200 ПК України, у строк, передбачений абзацом 1 п.76.3 ст.76 цього Кодексу, контролюючий орган проводить камеральну перевірку даних податкової декларації або уточнюючих розрахунків (в разі їх подання). Платники податку, які мають право на бюджетне відшкодування відповідно до цієї статті та подали заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, отримують таке бюджетне відшкодування в разі узгодження контролюючим органом заявленої суми бюджетного відшкодування за результатами камеральної перевірки, а у випадках, визначених п.200.11 цієї статті, - за результатами перевірки, зазначеної в такому пункті, що проводяться відповідно до цього Кодексу.

Камеральна перевірка податкової декларації або уточнюючого розрахунку може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, - за днем їх фактичного подання (абзац 1 п.76.3 ст.76 ПКУ).

Відповідно до п.200.14 ст.200 ПК України, якщо за результатами камеральної або документальної перевірки, контролюючий орган виявляє невідповідність суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, то такий орган:

- у разі перевищення заявленої платником податку суми бюджетного відшкодування над сумою, визначеною контролюючим органом за результатами перевірок, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються сума такого перевищення та підстави для її вирахування;

- у разі з`ясування за результатами проведення перевірок факту, за яким платник податку не має права на отримання бюджетного відшкодування, надсилає платнику податку додаткове повідомлення, в якому зазначаються підстави відмови в наданні бюджетного відшкодування.

Як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи та вже зазначалося вище, 20.12.2018 року ТОВ «Бефініт Ком» подало до ГУ ДФС в Одеській області податкову декларацію з ПДВ за податковий період - «листопад 2018 року». При цьому, у рядках 20.2 та 20.2.1 цієї декларації позивачем було зазначено суму від`ємного значення, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку, яка дорівнює - 21 720 084,00 грн.

Також, як свідчать матеріали справи, позивачем до вказаної вище декларації додатково були додані розрахунок суми бюджетного відшкодування, сформованого за рахунок сум податкового кредиту періодів «жовтень-листопад 2017 року» (Додаток 3 до декларації, т.1 а.с.172) та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування у розмірі 21 720 084 грн. (Додаток 4 до декларації, т.1 а.с.173).

Матеріалами справи встановлено, що у зв`язку із подачею вищевказаної декларації, керівником ГУ ДФС в Одеській області було видано наказ від 30.01.2019р. №582, яким призначено провести документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Бефініт Ком» з питань законності декларування від`ємного значення з податку на додану вартість, яке становить більше 100 000 грн. та визначено в додатку 3 до Декларації за листопад 2018 року.

Окрім того, як видно з матеріалів справи, в той же день, т.б. 31.01.2019р., посадовою особою ГУ ДФС в Одеській області на адресу підприємства позивача було надіслано запит про надання оригіналів первинних бухгалтерських документів та проведення інвентаризації (т.1 а.с.125-127).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, директор підприємства позивача на вказаний вище запит контролюючого органу своїми листами від 01.02.2019р. та 04.02.2019р. (т.1 а.с.130-131) повідомив ГУ ДФС в Одеській області та Центр обслуговування платників Приморської ДПІ ГУ ДФС в Одеській області про те, що запитуванні документи первинного та бухгалтерського обліку за період з вересня 2017 року по теперішній час, були втрачені, що підтверджується довідкою начальника Приморського відділу поліції в м.Одесі ГУ НП в Одеській області №36/ЕО-1170 від 10.01.2019р. (т.1 а.с.129).

Зазначені листи були отримані відповідачем 04.02.2019 року, що підтверджується відповідними штампами вхідної реєстрації.

Разом з тим, не дивлячись на зазначені вище обставини та відсутність первинних документів, посадовими особами відповідача в період з 31.01.2019 року по 06.02.2019 року все ж таки було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Бефініт Ком», за результатами якої складено акт №192/15-32-12-02/41571035 від 06.12.2019р. (т.1 а.с.132-168), у висновках якого зазначено про завищення підприємством позивача суми бюджетного відшкодування ПДВ, заявленого на рахунок платника у банку у розмірі 21720084 грн.

При цьому, ще раз слід звернути увагу на те, дані висновки податковий орган зробив з огляду на те, що підприємством з поважних причин не було надано до перевірки жодних оригіналів первинних документів за перевіряємий період та підприємство не встигло провести інвентаризацію ТМЦ, що рахується у залишку.

Так, як вбачається з матеріалів справи та змісту пояснень представників позивача, ТОВ «Бефініт Ком» категорично не погодилося із зазначеними висновками цього акту перевірки та послідовно вказувало і звертало увагу на те, що відповідач, в такому випадку (т.б. у в`язку із втратою документів), на підставі приписів п.44.5 ст.44 ПК України повинен був перенести термін проведення цієї перевірки до дати відновлення та надання платником податків документів. Однак податковий орган, в даному випадку, фактично обрав самий «невигідний» для ТОВ «Бефініт Ком» спосіб завершення податкової перевірки, прийнявши оскаржене податкове повідомлення-рішення № від 18.02.2019р., що фактично свідчить про нехтування правами платника податків та власними обов`язками, які наведені у ст.21 ПК України щодо дотримання прав та інтересів платників податків.

Крім того, представники позивача в судових засіданнях неодноразово зазначали про необґрунтованість та помилковість висновків податкового органу щодо необхідності створення ТОВ «Бефініт Ком» спеціальної комісії для встановлення переліку відсутніх документів та розслідування їх втрати або знищення, а також складання за результатами діяльності такої комісії відповідного акту, оскільки норми «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» (затв. наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88) не розповсюджуються на підприємство позивача.

Також, представники ТОВ «Бефініт Ком» постійно звертали увагу суду й на той факт, що направлений на адресу позивача запит про надання (витребування) документів, був оформлений з грубими порушеннями вимог пп.3 п.73.3 ст.73 ПК України, оскільки не містив печатку контролюючого органу, що на їх думку, фактично взагалі звільняло платника від обов`язку надання відповіді на запит.

Як видно з матеріалів справи, з такою позицією сторони позивача погодився і суд 1-ї інстанції.

Судова колегія, в свою чергу, також вважає вказану позицію позивача щодо даного спірного питання слушною та відповідаючою правовим позиціям Верховного Суду, зокрема, викладеній в постанові від 26.02.2019 року по справі №826/9082/18.

Крім того, апеляційний суду з цього приводу вважає зазначити наступне.

Так, як слідує зі змісту положень п.73.3 ст.73 ПК України, контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження. Такий запит підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу і повинен містити: 1) підстави для надіслання запиту відповідно до цього пункту, із зазначенням інформації, яка це підтверджує; 2) перелік інформації, яка запитується, та перелік документів, які пропонується надати; 3) печатку контролюючого органу.

Платники податків та інші суб`єкти інформаційних відносин, в свою чергу, зобов`язані подавати інформацію, визначену в запиті контролюючого органу, та її документальне підтвердження (крім проведення зустрічної звірки) протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту (якщо інше не передбачено цим Кодексом). У разі якщо запит складено з порушенням вимог, визначених абзацами 1-5 цього пункту, платник податків звільняється від обов`язку надавати відповідь на такий запит.

Крім того, згідно з вимогами пп.16.1.5 п.16.11 ст.16 ПК України, платник податків зобов`язаний подавати на належним чином оформлену письмову вимогу контролюючих органів (у випадках, визначених законодавством) документи з обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних із визначенням об`єктів оподаткування (податкових зобов`язань), первинні документі, регістри бухгалтерського обліку, фінансову звітність, і для цілей оподаткування вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України, платники податків для цілей оподаткування зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом І цього пункту.

Згідно ж з приписами п.44.3 ст.44 ПК України, платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Якщо ж документи, визначені у пункті 44.1 цієї статті, пов`язані з предметом перевірки, проведенням процедури адміністративного оскарження прийнятого за її результатами податкового повідомлення-рішення або судового розгляду, такі документи повинні зберігатися до закінчення перевірки та передбаченого законом строку оскарження прийнятих за її результатами рішень та/або вирішення справи судом, але не менше строків, передбачених п.44.3 цієї статті (п.44.4 ст.44 ПК України).

Як визначено п.44.5 ст.44 ПК України, у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації.

При цьому, платник податків зобов`язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу. У разі ж неможливості проведення перевірки платника податків у випадках, передбачених цим підпунктом, терміни проведення таких перевірок переносяться до дати відновлення та надання документів до перевірки в межах визначених цим підпунктом строків.

Таким чином, з врахуванням системного аналізу вищенаведених норм діючого податкового законодавства, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає необхідним зазначити, що в даному випадку керівник податкового органу у разі отримання повідомлення про втрату документів повинен був відкласти проведення спірної перевірки на визначений законом термін та призначити повторну податкову перевірку того самого податкового періоду з тих саме питань, оскільки під час проведення перевірки від платника податків була отримана інформація про обставини, які не були досліджені під час перевірки та об`єктивне їх дослідження не можливе без проведення повторної перевірки.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, контролюючий орган, незважаючи на повідомлення позивача про об`єктивну неможливість надання первинних документів з поважних та незалежних від нього причин, не вчинив усіх передбачених статтею 44 ПК України дій щодо перенесення термінів проведення перевірки, та здійснив перевірку підприємства без дослідження первинних бухгалтерських документів, що призвело до фактично передчасного винесення спірного податкового повідомлення-рішення.

Факт здійснення документальної перевірки без дослідження та оцінки первинних документів бухгалтерського та податкового обліку не заперечується і самим контролюючим органом.

При цьому, слід зазначити й про те, що «акт перевірки» - це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби (п.3 «Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства», затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 22.12.2010р. №984).

Акт перевірки є виключно носієм доказової інформації про виявлені податковим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків, обов`язковим документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. Контролюючий орган не позбавлений права викладати в акті перевірки власні суб`єктивні висновки щодо зафіксованих обставин та в подальшому, у разі виникнення спору щодо рішень про визначення податкових зобов`язань, обґрунтовувати ними власну позицію щодо наявності певних допущених платником податків порушень.

Як видно зі змісту положень підпункту 75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України та вже зазначалося вище, документальна перевірка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку, а відтак, спірний акт документальної перевірки, яким встановлені податкові правопорушення, без дослідження первинних документів податкового та бухгалтерського обліку платника податків, на думку суду, не може бути належним та допустимим доказом складу таких порушень в розумінні ст.70 КАС України.

Слід звернути увагу на те, що вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 18.09.2018 року (по справі №820/15224/14), яку судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, враховує при розгляді цих спірних правовідносин згідно положень ч.5 ст.242 КАС України.

Окрім того, як вже зазначалося вище, судова колегія, як суд 1-ї інстанції, погоджується і з позицією представника позивача про безпідставне посилання податкового органу на приписи «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» (затв. наказом МФ України від 24.05.1995р. №88), якими встановлено обов`язок створення комісії для встановлення переліку відсутніх документів та розслідування їх пропажі або знищення, а також складання за результатами діяльності такої комісії відповідного акту, оскільки норми зазначеного підзаконного акту встановлюють порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської та іншої звітності, що ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, для підприємств, їх об`єднань та госпрозрахункових організацій (крім банків) незалежно від форм власності, установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету.

Разом з тим, як встановлено з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, господарська діяльність ТОВ «Бефініт Ком» не фінансується за рахунок бюджетних коштів, в зв`язку із чим, посилання відповідача на зазначений вище Порядок є безпідставним.

Також одночасно суд ще раз вважає за необхідне звернути увагу на те, запит, який був надісланий позивачеві податковим органом про надання до перевірки оригіналів документів, був оформлений не у відповідності до вимог ПК України, оскільки не містив печатки ГУ ДФС в Одеській області, що, в свою чергу, є прямим порушеннями вимог пп.3 п.73.3 ст.73 ПК України.

При цьому, судова колегія зауважує, що позивачем будо відновлено та надано до суду 1-ї інстанції усі втрачені ним первинні документи, які підтверджують товарність і реальність спірних господарських операцій позивача з його безпосереднім контрагентом за перевіряємий період (т.б. жовтень-листопад 2017р.) із ввезення товарів на митну територію України.

Так, в матеріалах адміністративної справи міститься зовнішньоекономічний договір від 10.10.2017 року №01/17, укладений між ТОВ «Бефініт Ком» (м.Одеса), як покупцем, та Компанією «Infort Trade LTD» (ОАЕ), як продавцем, та рахунки і інвойси, які є невід`ємною частиною цього договору (т.1 а.с.34-39, 42-45, т.3 а.с.2-118), на підставі яких, позивачем (декларантом) були подані до митного органу митні декларації, суми ПДВ з яких були включенні позивачем до складу податкового кредиту, а саме:

№UA100110/2017/111533 від 07.11.2017, №UA100110/2017/111518 від 07.11.2017,

№UA100110/2017/111169 від 03.11.2017, №UA100110/2017/111244 від 04.11.2017,

№UA100110/2017/111830 від 31.10.2017, №UA100110/2017/111454 від 28.10.2017,

№UA100110/2017/119991 від 24.10.2017, №UA100110/2017/110851 від 31.10.2017,

№UA100110/2017/110934 від 01.11.2017, №UA100110/2017/111272 від 05.11.2017,

№UA100110/2017/110931 від 01.11.2017, №UA100110/2017/110956 від 01.11.2017,

№UA100110/2017/110939 від 01.11.2017, №UA100110/2017/109675 від 21.10.2017,

№UA100110/2017/111037 від 02.11.2017, №UA100110/2017/110465 від 29.10.2017,

№UA100110/2017/110764 від 31.10.2017, №UA100110/2017/110749 від 31.10.2017,

№UA100110/2017/111586 від 07.11.2017, №UA100110/2017/111254 від 04.11.2017,

№UA100110/2017/110904 від 01.11.2017, №UA100110/2017/111259 від 04.11.2017,

№UA100110/2017/111508 від 07.11.2017, №UA100110/2017/111258 від 14.11.2017,

№UA100110/2017/109767 від 21.10.2017, №UA100110/2017/110780 від 31.10.2017,

№UA100110/2017/111271 від 05.11.2017, №UA100110/2017/110844 від 31.10.2017,

№UA100110/2017/111540 від 07.11.2017, №UA100110/2017/110946 від 01.11.2017,

№UA100110/2017/111140 від 03.11.2017, №UA100110/2017/111525 від 07.11.2017,

№UA100110/2017/110289 від 26.10.2017, №UA100110/2017/111580 від 07.11.2017,

№UA100110/2017/111270 від 05.11.2017, №UA100110/2017/110382 від 27.10.2017,

№UA100110/2017/110188 від 25.10.2017, №UA100110/2017/111249 від 04.11.2017,

№UA100110/2017/110457 від 28.10.2017, №UA100110/2017/111253 від 04.11.2017,

№UA100110/2017/110846 від 31.10.2017, №UA100110/2017/110814 від 31.10.2017,

№UA100110/2017/111056 від 02.11.2017, №UA100110/2017/111593 від 07.11.2017,

№UA100110/2017/110205 від 25.10.2017, №UA100110/2017/111268 від 05.10.2017,

№UA100110/2017/111257 від 04.11.2017, №UA100110/2017/110943 від 01.11.2017,

№UA100110/2017/110900 від 01.11.2017, №UA100110/2017/110067 від 24.10.2017,

№UA100110/2017/111052 від 02.11.2017, №UA100110/2017/110273 від 26.10.2017,

№UA100110/2017/110453 від 28.10.2017, №UA100110/2017/110466 від 29.10.2017,

№UA100110/2017/111263 від 04.11.2017, №UA100110/2017/111251 від 18.12.2017,

№UA100110/2017/111038 від 02.11.2017, №UA100110/2017/111248 від 04.11.2017,

№UA100110/2017/110770 від 31.10.2017, №UA100110/2017/111632 від 07.11.2017,

№UA100110/2017/110161 від 25.10.2017, №UA100110/2017/111606 від 07.11.2017

№UA100110/2017/111539 від 07.11.2017, №UA100110/2017/110172 від 25.10.2017,

№UA100110/2017/111261 від 04.11.2017, №UA100110/2017/110862 від 31.10.2017,

№UA100110/2017/111048 від 02.11.2017, №UA100110/2017/110053 від 24.10.2017,

№UA100110/2017/111053 від 02.11.2017, №UA100110/2017/111247 від 04.11.2017,

№UA100110/2017/110282 від 26.10.2017, №UA100110/2017/110081 від 24.10.2017,

№UA100110/2017/111819 від 31.10.2017, №UA100110/2017/110186 від 25.10.2017,

№UA100110/2017/111600 від 07.11.2017, №UA100110/2017/110174 від 25.10.2017,

№UA100110/2017/110761 від 31.10.2017, №UA100110/2017/110824 від 31.10.2017,

№UA100110/2017/110064 від 24.10.2017, №UA100110/2017/110036 від 24.10.2017,

№UA100110/2017/110041 від 24.10.2017, №UA100110/2017/110038 від 24.10.2017,

№UA100110/2017/109994 від 24.10.2017, №UA100110/2017/110042 від 24.10.2017,

№UA100110/2017/110218 від 25.10.2017, №UA100110/2017/110176 від 25.10.2017,

№UA100110/2017/110150 від 25.10.2017, №UA100110/2017/110153 від 25.10.2017,

№UA100110/2017/110183 від 25.10.2017, №UA100110/2017/110194 від 25.10.2017,

№UA100110/2017/110290 від 26.10.2017, №UA100110/2017/110286 від 26.10.2017,

№UA100110/2017/110362 від 27.10.2017, №UA100110/2017/110372 від 27.10.2017,

№UA100110/2017/110451 від 28.10.2017, №UA100110/2017/110456 від 28.10.2017,

№UA100110/2017/110459 від 28.10.2017, №UA100110/2017/110458 від 31.10.2017,

№UA100110/2017/110841 від 31.10.2017, №UA100110/2017/110860 від 31.10.2017,

№UA100110/2017/110863 від 31.10.2017, №UA100110/2017/110757 від 31.10.2017,

№UA100110/2017/110769 від 31.10.2017, №UA100110/2017/110807 від 31.10.2017,

№UA100110/2017/110821 від 31.10.2017, №UA100110/2017/110768 від 31.10.2017,

№UA100110/2О17/110850 від 31.10.2017, №UA100110/2017/110812 від 31.10.2017,

№UA100110/2017/110905 від 01.11.2017, №UA100110/2017/110916 від 01.11.2017,

№UA100110/2017/110902 від 01.11.2017, №UA100110/2017/110925 від 01.11.2017,

№UA100110/2017/111609 від 07.11.2017, №UA100110/2017/109395 від 18.10.2017,

№UA100110/2017/110910 від 01.11.2017, №UA100110/2017/111255 від 04.11.2017,

№UA100110/2017/111725 від 08.11.2017 (т.1 а.с.198-250, т.2 а.с.1-191).

Також, як свідчать матеріали справи та вже зазначалося вище, позивачем було надано до суду 1-ї інстанції і платіжні доручення про сплату податкових зобов`язань з податку на додану вартість та митних платежів при ввезенні товару за вищезазначеними митними деклараціями (т.1 а.с.176-197). Даний факт відповідачем не заперечувався.

Відповідно до приписів ст.ст.9,77,90 КАС України, суд повинен вжити заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, запропонувати сторонам подати докази на підтвердження своєї правової позиції, а у разі необхідності витребувати докази з власної ініціативи, та всебічно, повно і об`єктивно оцінити наявні у справі докази тощо.

При цьому, слід зазначити, що суд не може обмежити право платника довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки.

Право надавати заперечення щодо висновків органу державної фіскальної служби та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

Зазначену правову позицію також було вже неодноразово висловлено і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28.05.2019р. по справі №816/2023/15, від 26.03.2019р. по справі №812/8245/13-а, від 19.06.2018р. по справі №826/7704/16, яка за вимогами ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковою для врахування судами при виборі і застосуванні до спірних правовідносин.

До того ж, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, також вважає за необхідне зазначити й про те, що представниками контролюючого органу у судових засіданнях судів 1-ї та 2-ї інстанцій, в порушення вимог ч.2 ст.77 КАС України, так і не було наведено переконливих доводів та доказів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та можуть спростувати факти господарської діяльності позивача у перевіряємий період, які, в свою чергу, як встановлено матеріалами справи, належним чином оформленими та наданими ТОВ «Бефініт Ком» до суду первинними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, що містяться в цих документах, є неповними, недостовірними та (або) суперечливими.

При цьому, судами обох інстанцій в ході розгляду даної справи в судових засіданнях встановлено, що наданні позивачем до суду 1-ї інстанції копії відновлених первинних документів за своїм змістом повністю засвідчують факти здійснення спірних господарських операцій за укладеним договором, який , в свою чергу, ні ким із сторін не оспорюється. Крім того, усі наявні в матеріалах справи первинні документи оформлені у відповідності до приписів чинного законодавства, відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не містять недоліків, які би вказували на їх дефектність.

Відповідно до вимог п.198.1 ст.198 ПК України, в разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у т.ч. в разі їх ввезення на митну територію України) виникає право на віднесення сум податку до податкового кредиту.

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит, згідно з п.198.2 ст.198 ПК України, для операцій з імпорту товарів (супутніх послуг) є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з п.187.8 ст.187 ПК України.

Згідно із п.198.2 ст.198 ПК України, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

У відповідності до вимог п.198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду зазначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/та послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковані операції протягом такого звітного податкового періоду.

З огляду на вищезазначене, враховуючи наданні позивачем до суду докази, суд доходить висновку, що у ТОВ «Бефініт Ком» виникло право на віднесення сум ПДВ за вищезазначеними митними накладними до податкового кредиту в день їх сплати. При цьому, слід зазначити, що факт проведення оплати вартості товарів, в тому числі і сум ПДВ ні ким із сторін не заперечується, не ставиться він під сумнів і представником податкового органу.

При цьому, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає необхідним зазначити й про те, що припущення податкового органу про нібито невикористання у господарській діяльності позивачем ввезених на митну територію України товарів (не здійснення їх продажу на території України або на експорт) не підтверджується належними та достатніми доказами. До того ж, на думку суду, обставини, на які посилається відповідач, не можуть впливати на право позивача на формування податкового кредиту у відповідний податковий період, коли він був заявлений ТОВ «Бефініт Ком».

Отже, враховуючи те, що податковим органом до дати винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № від 18.02.2019р. фактично було отримано інформацію про втрату платником податків документів податкового та бухгалтерського обліку підприємства, судова колегія вважає, що окружний суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач на той час не мав права проводити спірну перевірку підприємства, а повинен був її відкласти на термін, встановлений ПК України.

Таким чином, з урахуванням зазначених обставин, колегія суддів, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції, висновку про те, що оскаржуване рішення ГУ ДФС в Одеській області щодо завищення підприємством позивача суми бюджетного відшкодування ПДВ, заявленого на рахунок платника податку у банку у розмірі 21720084 грн., визначене спірним податковим повідомленням-рішенням № від 18.02.2019 року, є неправомірним та передчасним, а тому, відповідно, дійсно підлягає скасуванню.

Що ж стосується інших позовних вимог щодо зобов`язання ГУ ДФС в Одеській області внести в Реєстр заяв про повернення сум бюджетного відшкодування дані щодо узгодження суми бюджетного відшкодування ТОВ «Бефініт Ком» у розмірі 21720084 грн., то судова колегія, з урахуванням обставин справи, також вважає їх необґрунтованими і передчасними та з цього приводу зазначає наступне.

Так, платники податку, які мають право на бюджетне відшкодування відповідно до ст.200 ПК України та подали заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, дійсно отримують таке бюджетне відшкодування в разі узгодження контролюючим органом заявленої суми бюджетного відшкодування за результатами камеральної перевірки, а у випадках, визначених п.200.11 ст.200 ПК України - за результатами перевірки, зазначеної у п.76.3 ст.76 ПК України, що проводяться відповідно до ПК України.

Як слідує зі змісту положень пп.200.7.1 п.200.7 ст.200 ПК України, формування Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування здійснюється на підставі баз даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує податкову і митну політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до приписів пп.200.7.2 п.200.7 ст.200 ПК України, заяви про повернення сум бюджетного відшкодування автоматично вносяться до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування протягом операційного дня їх отримання у хронологічному порядку їх надходження.

Повернення ж узгоджених сум бюджетного відшкодування здійснюється у хронологічному порядку відповідно до черговості внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.

Порядок узгодження зазначеної у заяві суми бюджетного відшкодування закріплений в пункті 200.12 ст.200 ПК України.

Так, відповідно до пп. «а» пункту 200.12 статті 200 ПК України, зазначена у заяві сума бюджетного відшкодування вважається узгодженою в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування з дня, наступного за днем закінчення граничного строку проведення перевірки, в разі, якщо контролюючим органом внесені до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування відомості про відсутність порушень під час такої перевірки.

А у відповідності до пп. «г» п.200.12 ст.200 ПК України, зазначена у заяві сума бюджетного відшкодування вважається узгодженою в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування з дня визнання протиправним та/або скасування податкового повідомлення-рішення.

Тобто, після закінчення процедури адміністративного оскарження або набрання законної сили рішенням суду орган ДФС на наступний робочий день після отримання відповідного рішення зобов`язаний внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування платника.

Узгоджена ж сума бюджетного відшкодування стає доступною органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання на наступний операційний день за днем її відображення в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та перераховується органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, у строки, передбачені пунктом 200.13 цієї статті, на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до Державного бюджету України.

Відповідно до приписів «Порядку ведення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість», інформація про узгодженість бюджетного відшкодування та його суму відображається в Реєстрі органом ДФС на наступний робочий день після виникнення такого випадку.

В свою чергу, порядок та механізм внесення інформації до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ безпосередньо встановлений та затверджений Постановою КМУ №26 від 25.01.2017р.

Так, як вбачається зі змісту положень п.п.1,2,3 вказаного Порядку №26, саме Міністерство фінансів України адмініструє Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ, як окремий інформаційний ресурс та забезпечує захист інформації відповідно до законодавства у сфері захисту державних інформаційних ресурсів. Формування ж цього Реєстру здійснюється автоматично на підставі баз даних ДФС та Казначейства.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства, судова колегія приходить до висновку про те, що відповідач, який, в свою чергу, не є центральним органом виконавчої влади, що реалізує податкову і митну політику або державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (пп.200.7.1 п.200.7 ст.200 ПК України), в даному випадку, не є і належним адміністратором Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та навіть не має до нього відкритого доступу, а тому, відповідно, приймаючи до уваги факт непроведення по заявленій позивачем сумі бюджетного відшкодування камеральної або документальної перевірки (п.76.3 ст.76, п.200.11 ст.200 ПКУ) та факт не надання позивачем до спірної позапланової виїзної перевірки оригіналів первинних бухгалтерських документів (у зв`язку із їх втратою), вважає, що у ГУ ДФС в Одеській області, при таких обставинах, не має достатніх повноважень та обов`язку вносити до цього Реєстру заяв дані про узгодження заявленої позивачем суми бюджетного відшкодування, в зв`язку із чим, у задоволенні позову у цій частині належить відмовити.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що судом першої інстанції було не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, до того ж, деякі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та ґрунтуються на невірному тлумаченні норм діючого у цій сфері законодавства, в зв`язку із чим, адміністративний позов підлягає лише частковому задоволенню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення має право скасувати його повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Отже, за таких обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, а також в зв`язку із тим, що деякі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до п.п.1,3,4 ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати судове рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст.308,310,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Одеській області - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 липня 2019 року - скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бефініт Ком» - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області № та № від 14.12.2018 року, № від 18.02.2019 року.

В решті позовних вимог Товариству з обмеженою відповідальністю «Бефініт Ком» - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 17.02.2020р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: Г.В. Семенюк

О.І. Шляхтицький