Справа № 640/22819/19
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2020-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2020 року м. Київ № 640/22819/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Смолія І.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Громадської ради доброчесності

третя особа Вища кваліфікаційна комісія суддів України

про визнання протиправними та скасування висновку,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Громадської ради доброчесності (далі - відповідач, ГРД), третя особа - Вища кваліфікаційна комісія суддів України, в якому просить: визнати протиправним та скасувати висновок Громадської ради доброчесності від 14.10.2019 про невідповідність судді Комунарського районного суду міста Запоріжжя ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що висновок від 14.10.2019 прийнято без наявності відповідних підстав, з порушенням процедури, є необґрунтований і невмотивований, а також порушує права та інтереси позивача.

Так, позивач зазначає, що у висновку ГРД зазначено, що з декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 рік відомо, що суддя користувався автомобілем Мазда 6, 2013 року випуску, вартістю 334900 грн. на час придбання. Власником даного автомобіля є батько судді - ОСОБА_2 . Власником даного автомобіля є батько судді - ОСОБА_2 . Проте, згідно з досьє судді, батько мав незначний дохід, і тому очевидно, що він не міг самостійно придбати згаданий автомобіль. Крім того в 2013 року суддя декларувала сукупний дохід сім`ї у розмірі 312514 грн., що теж не дозволяло придбати це авто. Також слід зазначити, що в подальших деклараціях судді, цей автомобіль відсутній, хоча з досьє судді відомо, що суддя зазначена під час реєстрації транспортного засобу як довірена особа, тобто має право користування ним.

Позивачем зазначено, що вказаний транспортний засіб придбано за 334900грн. Власником якого є батько позивача. На придбання вказаного авто було витрачено кошти, а також кошти родини позивача, зокрема чоловіка ОСОБА_3 , а також кошти сина позивача.

Відтак, позивач вважає висновки Громадської ради доброчесності необґрунтованими, такими, що не можуть бути підставою для висновку про невідповідність особи критеріям доброчесності та професійної етики.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідачем відзив на позов не подано.

У письмових поясненнях Вища кваліфікаційна комісія суддів України вказує, що за результатом дослідження суддівського досьє ОСОБА_1 , наданих ним пояснень та документів на підтвердження пояснень визнано такі пояснення та докази переконливими та такими, що спростовують висновок Громадської ради доброчесності від 14.10.2019, у зв`язку з чим затверджено висновок прийнято рішення №1081/ко-19, яким ОСОБА_1 визнано такою, що відповідає займаній посаді.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Указом Президента України від 13.05.2009 №323/2009 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя строком на п`ять років.

Постановою Верховної Ради України від 21.05.2015 №479-VIII позивачку обрано на посаду судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя безстроково.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 01.02.2018 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді.

За загальним результатом іспиту позивач набрала 168,250 бал, та допущена до проведення співбесіди.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України призначено засідання щодо розгляду питання про проведення співбесіди за результатами дослідження досьє у ментах кваліфікаційного оцінювання з позивачем на 25.10.2019.

За результатами співбесіди позивач набрала - 732,25 бали та визнано такою, що відповідає займаній посаді. Рішення набирає чинності у порядку, визначеному підпунктом 4.10.5 пункту 4.10 розділу IV Регламенту ВККСУ.

Однак, 14.10.2019 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України надійшов висновок Громадської ради доброчесності про невідповідність позивача критеріям доброчесності та професійної етики.

У вказаному висновку зазначено, що проаналізувавши інформацію про суддю, ГРД виявила дані, які дають підстави для висновку про невідповідність судді критеріям доброчесності та професійної етики:

суддя не пояснила переконливо джерела походження ліквідного майна, витрат, отриманих благ (ії, членів сім`ї чи близьких осіб) і/або легальні доходи, на думку розсудливого спостерігача, викликають сумніви щодо достатності для набуття такого майна, здійснення таких витрат, отримання благ;

суддя допускав вочевидь недбале оформлення документів (рішень, ухвал чи інших документів, пов`язаних із здійсненням суддею професійної діяльності).

Крім того, у висновку зазначено: «З декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 рік відомо, що суддя користувалась автомобілем Mazda 6, 2013 року випуску, вартістю 334 900 гривень на час придбання. Власником згаданого автомобіля є батько судді - ОСОБА_2 . Проте, згідно з досьє судді, батько мав незначний дохід, і тому очевидно, що він не міг самостійно придбати згаданий автомобіль. Крім того в 2013 році суддя декларувала сукупний дохід сім`ї у розмірі 312 514 грн, що теж не дозволяло придбати це авто. Також слід зазначити, що в подальших деклараціях судді цей автомобіль відсутній, хоча з досьє судді відомо, що суддя зазначена під час реєстрації транспортного засобу як довірена особа, тобто має право користування ним» та «Суддя протягом 2012-2015 років прийняла щонайменше 89 судових рішень російською мовою, розглядаючи справи за Кримінальним процесуальним кодексом України 1960 року (див., зокрема, вироки №28534209. 28534194, 28534216. 31959397, 29546478, 45302182, 37414314, 28580786, 34182828). Однак 10.08.2012 набрала чинності нова редакція статті 19 цього Кодексу, яка однозначно виключила можливість застосування російської мови у судових документах: "Мова, якою здійснюється провадження в кримінальних справах, визначається статтею 15 Закону України "Про засади державної мовної політики". Стаття 15 Закону стосувалася мови досудового розслідування та прокурорського нагляду. Водночас згідно зі статтею 10 Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 14.12.1999 № 10-рп/99 (справа про застосування української мови), cm. 14 чинного тоді Закону "Про засади державної мовної політики" акти органів державної влади, включаючи судові документи, складаються державною мовою. Таким чином, українське законодавство не давало і не дає жодних підстав для використання російської мови у складанні судових рішень. Також відповідно до зазначених актів державна мова була і є мовою й цивільного судочинства. Проте суддя у 2015 і 2016 роках постановила дві ухвали російською мовою про визнання рішення іноземного суду на території України (№52556165, 59236934). розглянувши питання за Цивільним процесуальним кодексом України. При цьому ухвали постановлені не в межах взаємодії з іноземною державою, а отже, потребу у застосуванні іноземної мови не було».

Незгода позивача із висновком Громадської ради доброчесності зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішені якого суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 2453-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Громадська рада доброчесності утворюється з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання.

Частиною 1 статті 88 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI передбачено, що у разі, якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила невідповідність кандидата на посаду суддів критеріям доброчесності та професійної етики, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

Отже, затвердження щодо позивача негативного висновку Громадською радою доброчесності створило для нього негативні наслідки у вигляді суттєвого ускладнення процедури подальшої участі в конкурсі.

Висновок Громадської ради доброчесності (за його наявності) повинен міститися в суддівському досьє (пункт 16 частини 4 статті 85 цього ж Закону).

З наведеного вбачається, що відповідач бере участь у процесі формування суддівського корпусу та його рішення безпосередньо впливають на суддівську кар`єру.

Таким чином, діяльність відповідача відповідає ознакам владної управлінської діяльності.

У пункті 3.11. Висновку Ради Європи щодо Регламенту Громадської ради доброчесності від 10.04.2017 відображено, що як уже зазначала Консультативна рада європейських суддів, усі процедури індивідуального оцінювання мають надавати суддям змогу висловлювати свою думку стосовно власної діяльності і стосовно оцінки своєї діяльності.

Будь- яка процедура має надавати їм можливість оскаржити результати оцінювання в незалежних органах або в суді.

Суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати змогу брати участь в оцінюванні, наприклад, коментуючи проект висновку оцінювання або надаючи пояснення в процесі оцінювання. Більше того, суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати ефективні правові засоби оскарження незадовільних результатів оцінювання, особливо, якщо це впливає на "громадянські права" судді в розумінні статті 6 Європейської конвенції з прав людини. Чим вагоміші наслідки оцінювання для судді, тим важливіші є відповідні права на ефективний перегляд результатів оцінювання.

Відповідно до статті пунктів 7, 9 частини 1 статті 4, частини 3 статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України позивачем зазначено в позовній заяві відповідачем Громадську раду доброчесності. Відсутність у Громадської ради доброчесності статусу юридичної особи не є перешкодою для її участі в адміністративному процесі, як відповідача, що випливає з положень частини 3 статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справ щодо оскарження суддями рішень Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, оцінюючи рішення адміністративних судів про визнання протиправними та скасування висновків Ради, не висловлювалась про відсутність повноважень у судів розглядати такі спори (постанови від 20.09.2019 у справі №800/311/17 та від 25.04.2018 у справі №800/249/17).

Відповідно до частини 6 статті 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 2453-VI Громадська рада доброчесності:

1) збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді);

2) надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді);

3) надає, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє;

4) делегує уповноваженого представника для участі у засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді);

5) має право створити інформаційний портал для збору інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді.

У відповідності до частин 1 та 2 статті 3 Регламенту Громадської ради доброчесності, схваленого рішенням Громадської ради доброчесності №1/2016 від 23.11.2016 (далі - Регламент ГРД), члени Ради поділяють такі цінності як гідність, справедливість, права людини, доброчесність, повага до незалежності суддів і керуються ними у своїй діяльності. Рада та її члени здійснюють свою діяльність на засадах добросовісності, безсторонності, прозорості, рівноправності членів, політичної нейтральності.

Частиною 1 статті 12 Регламенту ГРД передбачено, що Рада здійснює свою діяльність у чотирьох колегіях, до кожної з яких входить п`ять членів Ради.

Згідно з пунктами 3 та 4 частини 2 статті 12 Регламенту ГРД колегія Ради:

- організовує збір, перевірку та аналіз інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) членами Ради, які входять до колегії;

- приймає рішення про надання Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформації щодо судді (кандидата на посаду судді);

- приймає, за наявності відповідних підстав, висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та (або) доброчесності і передає його зборам Ради для затвердження.

У відповідності до частини 1 статті 18 Регламенту ГРД за результатами перевірки та (або) аналізу інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією або зборами за відсутності підстав для прийняття (затвердження висновку) може прийняти рішення про надання Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформації щодо доброчесності та (або) етичності поведінки судді.

За приписами частин 1 та 2 статті 12 Регламенту ГРД у рішенні наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до рішення (частина третя); за результатами аналізу та перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, якщо визнає: 1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або 2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади. Негативна репутація судді або кандидата на посаду судді, недобросовісність можуть згадуватися у висновку, якщо твердження про це обґрунтовується відповідними обставинами.

У висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку.

Згідно зі статтею 19 Регламенту ГРД, за результатами аналізу та перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, якщо визнає:

1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або

2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.

Негативна репутація судді або кандидата на посаду судді, недобросовісність можуть згадуватися у висновку, якщо твердження про це обґрунтовується відповідними обставинами.

У висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку.

Згідно з пунктами 43 та 46 розділу III Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 03.11.2016 №143/зп-16 (у редакції рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 13.02.2018 №20/зп-18), за наявності відповідних підстав Громадська рада доброчесності надає Комісії вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності або іншу інформації стосовно судді (кандидата на посаду судді), які надаються та розглядаються Комісією у порядку, встановленому Регламентом Комісії.

Інформація, яка містилися у висновку, за наявності достатніх підстав береться до уваги Комісією під час визначення оцінок за відповідні критерії. Комісія не надає оцінку судовим рішенням, відображеним у відповідному висновку або інформації, за відсутності посилання на рішення компетентного органу про притягнення судді (кандидата на посаду судді) до передбаченої законом відповідальності або встановлення факту порушення суддею (кандидатом на посаду судді) вимог законодавства.

Таким чином, на думку суду, зміст наведених положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, а також Регламенту ГРД дає змогу дійти висновку, що рішення із зазначенням негативної інформації про суддю, висновок про невідповідність судді критеріям доброчесності та професійної етики можуть затверджуватись лише за наявності на це підстав.

Висновок про невідповідність судді критеріям доброчесності та професійної етики повинен бути вмотивований, затверджуватись за результатами аналізу та перевірки інформації щодо судді, яка є достовірною та достатньою для обґрунтованого висновку. При цьому сумніви членів Ради щодо відповідності судді критеріям доброчесності чи професійної етики мають бути обґрунтовані.

В свою чергу, рішення про надання Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформації щодо доброчесності та (або) етичності поведінки судді може бути затверджене за наявності такої інформації та за результатами її аналізу.

Згідно з пунктами 1, 2, 3 та 4 частини 2 статті 20 Регламенту ГРД, з метою збору інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Ради:

1) організовує пошук інформації на інформаційному порталі Ради, в інших джерелах в Інтернеті;

2) організовує пошук інформації у кореспонденції Ради;

3) організовує пошук інформації у відкритих державних реєстрах;

4) здійснює інші дії відповідно до рекомендованого алгоритму збору, перевірки та аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді), а також додаткові дії, які вважає необхідними.

Частиною 1 статті 21 Регламенту ГРД встановлено, що перевірка інформації про суддю (кандидатів на посаду судді) проводиться з метою оцінки її достовірності. Така оцінка здійснюється відповідно до внутрішнього переконання члена Ради.

Згідно з пунктами 1 - 6 частини 2 статті 21 Регламенту ГРД, з метою перевірки інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Ради:

1) з`ясовує і оцінює надійність джерела інформації;

2) порівнює інформацію з різних джерел;

3) робить необхідні запити на доступ до публічної інформації;

4) звертається за консультаціями до осіб, які можуть надати експертну допомогу;

5) звертається за додатковою інформацією до очевидців;

6) здійснює інші дії відповідно до рекомендованого алгоритму збору, перевірки та аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді), а також інші дії, які вважає необхідними.

У відповідності до пунктів 1, 2 та 3 частини 4 статті 21 Регламенту ГРД під час аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Ради, зокрема:

1) оцінює інформацію під кутом зору критеріїв доброчесності та професійної етики;

2) відкидає інформацію, яка є вочевидь недостовірною, або якщо її джерела не викликають довіру;

3) визначає зміст проекту рішення або висновку.

У відповідності до підпункту 4.6 пункту 4 Індикаторів визначення невідповідності суддів (кандидатів на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики індикатори, що вказують на невідповідність критерію - суддя (кандидат на посаду судді) безпідставно не задекларував своєчасно своє майно чи члена сім`ї, що є ліквідним активом, дохід, або значно занизив його обсяг і (або) вартість, або безпідставно не подав інформацію для декларування членом сім`ї.

З пункту 39 висновку Консультативної ради Європейських судів № 17 (2014) про оцінювання роботи суддів, якості правосуддя та повагу до незалежності судової влади випливає, що джерела інформації, які використовуються в процесі оцінювання, мають бути надійними. Особливо це стосується інформації, на якій ґрунтуються незадовільні результати оцінювання. Також важливо, щоб оцінювання ґрунтувалося на достатній кількості доказів.

Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, судової практики Європейського суду з прав людини та обставин справи, суд приходить до висновку, що підставою для прийняття висновку є наявність у ГРД або достовірної інформації, або обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики особи, що має ґрунтуватись на чітких, формалізованих та об`єктивних критеріях такого визнання (оцінювання) та повинно підтверджуватися достатньою достовірною інформацією.

При цьому суд звертає увагу на те, що визначення поняття "доброчесність" відсутнє у національному законодавстві України, про що зауважено у пункті 1.1. розділу ІІІ Висновку Ради Європи щодо Регламенту Громадської ради доброчесності від 10.04.2017 та пункті 1.3. Звіту Ради Європи та Асоціації правників України про результати моніторингу діяльності Громадської ради доброчесності в контексті стандартів і рекомендацій Ради Європи від грудня 2017 року.

В контексті наведеного слід додати, що згідно з пунктами 169-170 рішення ЄСПЛ від 09.04.2013 у справі "Олександр Волков проти України" (заява № 21722/11), "вислів "згідно із законом" вимагає, по-перше, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе, та відповідав принципові верховенства права (див., серед інших джерел, рішення від 25.03.1998 у справі "Копп проти Швейцарії", п. 55, Reports of Judgments and Decisions 1998-II).

Отже, ця фраза передбачає (inter alia), що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (рішення від 24.04.2008 у справі "C. G. та інші проти Болгарії", заява № 1365/07, пункт 39).

Так, у висновку ГРД від 14.10.2019 вказано, що: «З декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 рік відомо, що суддя користувалась автомобілем Mazda 6, 2013 року випуску, вартістю 334 900 гривень на час придбання. Власником згаданого автомобіля є батько судді - ОСОБА_2 . Проте, згідно з досьє судді, батько мав незначний дохід, і тому очевидно, що він не міг самостійно придбати згаданий автомобіль. Крім того в 2013 році суддя декларувала сукупний дохід сім`ї у розмірі 312 514 грн, що теж не дозволяло придбати це авто. Також слід зазначити, що в подальших деклараціях судді цей автомобіль відсутній, хоча з досьє судді відомо, що суддя зазначена під час реєстрації транспортного засобу як довірена особа, тобто має право користування ним», суд зазначає наступне.

Позивачем на адресу ГДР надано письмові пояснення, в яких, зокрема зазначено, що вказаний транспортний засіб придбано за 334 900 грн. Власником даного автомобіля є мій рідний батько ОСОБА_2 . На придбання вказаного авто були витрачені мої кошти, а також кошти моєї родини: мого чоловіка ОСОБА_3 , а також кошти мого сина ОСОБА_5 .

Також, зазначено, що сімейний дохід, не обмежувався лише періодом за 2013 рік, як це помилково зазначено у висновку ГРД. Станом на день придбання транспортного засобу я та члени моєї родини мали грошові заощадження. Перебуваючи на посаді судді, я отримувала дохід починаючи з 2009 року. Мій сукупний дохід за період перебування на посаді судді лише в період з 2009 року до виділення коштів на придбання вищевказаного автомобіля у 2013 році становив 475 928 грн.

Також звертаю увагу, що я мала великий стаж роботи на попередніх посадах до того, як була призначена суддею, загальний професійний стаж до початку роботу судді складав більше 25 років, за що також отримувала дохід.

Крім того, чоловік позивача, ОСОБА_3 , має багаторічну трудову діяльність, а також отримував пенсію. Сума доходів в мого чоловіка лише за період мого перебування на посаді судді з 2009 -2013 років, складав 129 428 грн.

Син позивача, ОСОБА_5 за час своєї трудової діяльності за період з 2008 року до 2013 року, отримував грошовий дохід в сумі 288 371 грн.

На підтвердження вищевказаним обставинам надаю копії довідок про доходи мої, мого чоловіка, а також мого сина.

Отже, загальна сума доходу за основним місцем роботи в період з 2008 по 2013 рік членами родини позивача склала 893 727 грн.

Під час перебування позивача на посаді судді в період з 2009 року по 2013 рік, сім`єю позивача сукупно достатній дохід для можливості придбати зазначений автомобіль, для користування за потреби членами моєї родини.

З приводу не зазначення вказаного автомобіля у періоди після 2015 року в деклараціях, суд зазначає, що після 2015 року даний автомобіль у розпорядженні позивача не перебував. Власником транспортного засобу було виключив позивача з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, як особу, яка має право користування (а.с.39).

Вказаний транспортний засіб продано 12.03.2019 на підставі договору купівлі-продажу №2342/2019/1350648 в сервісному центрі 2342 РСЦ МВС в Запорізькій області за 650 000 гривень.

Щодо висновку: «Суддя протягом 2012-2015 років прийняла щонайменше 89 судових рішень російською мовою, розглядаючи справи за Кримінальним процесуальним кодексом України 1960 року (див., зокрема, вироки №28534209. 28534194, 28534216. 31959397, 29546478, 45302182, 37414314, 28580786, 34182828). Однак 10.08.2012 набрала чинності нова редакція статті 19 цього Кодексу, яка однозначно виключила можливість застосування російської мови у судових документах: "Мова, якою здійснюється провадження в кримінальних справах, визначається статтею 15 Закону України "Про засади державної мовної політики". Стаття 15 Закону стосувалася мови досудового розслідування та прокурорського нагляду. Водночас згідно зі статтею 10 Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 14.12.1999 № 10-рп/99 (справа про застосування української мови), cm. 14 чинного тоді Закону "Про засади державної мовної політики" акти органів державної влади, включаючи судові документи, складаються державною мовою. Таким чином, українське законодавство не давало і не дає жодних підстав для використання російської мови у складанні судових рішень. Також відповідно до зазначених актів державна мова була і є мовою й цивільного судочинства. Проте суддя у 2015 і 2016 роках постановила дві ухвали російською мовою про визнання рішення іноземного суду на території України (№52556165, 59236934). розглянувши питання за Цивільним процесуальним кодексом України. При цьому ухвали постановлені не в межах взаємодії з іноземною державою, а отже, потребу у застосуванні іноземної мови не було».

Статтею 7 Закону України «Про засади державної мовної політики» російська мова віднесена до регіональних мов або мов меншин України.

Згідно з ч.1, 2 ст. 14 Закону України "Про засади державної мовної політики" судочинство в Україні у цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, за згодою сторін суди можуть здійснювати провадження цією регіональною мовою (мовами). Професійний суддя повинен володіти державною мовою. У межах території, на якій відповідно до умов частини третьої статті 8 цього Закону поширена регіональна мова, держава гарантує можливість здійснювати судове провадження цією регіональною мовою (мовами). Необхідність забезпечення такої гарантії має враховуватися при доборі суддівських кадрів.

За змістом ч.4,5 ст. 12 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції від 07.07.2010) у судах, поряд з державною, можуть використовуватися регіональні мови або мови меншин відповідно до Закону України "Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин" в порядку, встановленому процесуальним законом. Використання в судочинстві регіональних мов або мов меншин гарантується державою та забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з ст. 19 Кримінально-процесуального кодексу України (в редакції від 18.01.2012) судочинство провадиться українською мовою або мовою більшості населення даної місцевості.

Згідно з ч.3 ст. 8 Закону України "Про засади державної мовної політики" кожному гарантується право на захист у відповідних державних органах і суді своїх мовних прав і законних інтересів, мовних прав і законних інтересів своїх дітей, на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади і органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, юридичних і фізичних осіб, якими порушуються мовні права і свободи людини і громадянина.

Рішенням Запорізької обласної ради № 2 від 16.08.2012 "Про заходи, направлені на використання регіональних мов або мов меншин, передбачених Законом України "Про засади державної мовної політики" на території Запорізької області" встановлено наступне: вжити заходів, передбачених Законом України "Про засади державної мовної політики", направлені на використання російської мови як регіональної на території Запорізької області. Довести до відома територіальних громад селищ, міст Запорізької області, місцевих рад, що російська мова як регіональна, використовується в роботі місцевих органів державної влади та місцевого самоврядування в порядку, визначеному Законом України "Про засади державної мовної політики".

З урахуванням вище наведених положень чинного на той час законодавства, складання судових документів та ведення судочинства на регіональній мові вважалося прийнятним та допустимим, а тому жодних порушень мною не допущено. Відтак, висновок ГРД про недоброчесність з огляду на складання процесуальних документів на російській мові є незаконним.

Крім того, жодна з сторін, яка брала участь в згаданих кримінальних справах, не заявляла, як усно, так і письмово, заперечень проти ведення справи та складання судового рішення на російській мові. Усі процесуальні документи по справам виготовлені слідчим, прокурором на російській мові. Також сторони не оскаржували прийняті судові рішення саме з підстав невідповідності мови судочинства.

Крім того, зазначені судові рішення в кримінальних справах переглядались в апеляційному порядку та не були скасовані з підстав порушення судом першої інстанції мови кримінального судочинства.

Щодо посилань ГДР у висновку відносно на невідповідність позивача критерію п.6.1 Індикативів, яким передбачає наступне: "Суддя (кандидат на посаду судді) допускав вочевидь недбале оформлення документів (рішень, ухвал чи інших документів, пов`язаних із здійсненням суддею професійної діяльності; документів, поданих на участь в конкурсі/для проходження оцінювання тощо), суд зазначає наступне.

Відповідачем так і не обґрунтовано в чому полягала очевидність недбалого оформлення документів з огляду на усталену практику ведення судочинства в Запорізькій області, чинні на той час положення законодавства про засади державної мовної політики, залишення в силі судових рішень судом апеляційної інстанції.

В контексті обставин даної справи, суд звертає увагу, що лише найбільш серйозні порушення етичних принципів можуть бути достатньою підставою для визнання поведінки, що порушує Кодекс суддівської етики. Лише належно обґрунтовані висновки (із чітким викладенням фактів і доказів, а також оцінкою доказів і ретельним віднесенням факту до відповідної категорії) дають основу для висновку про недоброчесність.

У взаємозв`язку з наведеним, суд зазначає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (стаття 72 Кодексу адміністративного судочинства України).

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 73 Кодексу адміністративного судочинства України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

У відповідності до частин 1, 2, 4 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Підсумовуючи вищевикладене у сукупності, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, практики ЄСПЛ, оцінки поданих учасниками справи доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що за сукупністю оцінок доводів ГРД, викладених в оскаржуваному рішенні (Висновку), відповідачем не доведено перед судом наявності обставин, які б зумовлювали обґрунтований сумнів чи можливість виникнення обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (позивача) критерію доброчесності чи професійної етики.

За висновком суду, доводи відповідача, викладені в оскаржуваному висновку від 06 квітня 2019 року, в цілому ґрунтуються на припущеннях та недоведених обставинах, що є підставою для скасування такого висновку.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивач надав належні та допустимі докази в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, в той час як відповідач покладений на нього обов`язок доказування правомірності прийняття оскаржуваного рішення (висновку) з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, а тому, беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

1.Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним і скасувати Висновок про невідповідність судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого Громадською радою доброчесності 14.10.2019.

3. Визнати протиправним і скасувати рішення Громадської ради доброчесності, оформлене у вигляді Протоколу засідання Громадської ради доброчесності від 14.10.2019 , в частині затвердження висновку про невідповідність судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, який затверджений Громадською радою доброчесності 14.10.2019.

3.Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок Громадської ради доброчесності (03109, місто Київ , вулиця Генерала Шаповалова, будинок 9) судовий збір в сумі 1536 грн 80 коп.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій