Справа № 640/22590/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 року м. Київ № 640/22590/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Дочірнього підприємства "Побутсервіс"

до Відділу примусового виконання рішень Управління державної

виконавчої служби Головного управління територіального

управління юстиції у м. Києві

третя особа, що не Головне управління Державної служби України з надзвичайних

заявляє самостійних ситуацій у м. Києві

вимог на предмет

спору

про визнання протиправною та скасування постанови

представники позивача - Козачишина Л.А.;

учасників справи: відповідача - не з`явилися;

третьої особи - Михайлюк-Філімонова С. В.

ВСТАНОВИВ:

Дочірнім підприємством "ПОБУТСЕРВІС" (адреса: 01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 146, ідентифікаційний код - 23730379) (далі - позивач або ДП "Побутсервіс") подано на розгляд Окружному адміністративному суду м. Києва позов вих. № 17 від 15.11.2019 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління територіального управління юстиції у м. Києві (місцезнаходження юридичної особи - Головного управління територіального управління юстиції у м. Києві: 01001, м. Київ, провул. Музейний, буд. 2-Д, ідентифікаційний код - 34691374, адреса згідно позову: 03056, м. Київ, вул. Виборзька, 32) (в подальшому альтернативно - відповідач або ДВС), у якому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління територіального управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження ВП № 60419285 від 28.10.2019.

Мотивуючи позовні вимоги ДП "Побутсервіс" зазначає, що оскільки відсутні будь-які примусові дії, які повинен здійснити державний виконавець, а обов`язок щодо забезпечення виконання судового рішення та контроль за виконанням судового рішення щодо усунення ДП "Побутсервіс" порушень вимог пожежної та техногенної безпеки та погодження термінів усунення порушень за письмовим зверненням суб`єкта господарювання, в тому числі право відтермінувати зупинення експлуатації приміщень, згідно рішення Окружного адміністративного суду у м. Києві від 27.05.2019 у справі № 640/4508/19, покладено на Головне управління ДСНС України у м. Києві, виконавчий лист № 640/4508/19 від 20.09.2019 не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2019 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у даній адміністративній справі; ухвалено розглядати справу за правилами, передбаченими ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України (по тексту - КАС України); залучено до участі у розгляді даної справи у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві (нижче - третя особа або ГУ ДСУ з надзвичайних ситуацій у м. Києві); призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.01.2020 витребувано у Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління територіального управління юстиції у м. Києві належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 60419285; витребувано у Дочірнього підприємства ДП "Побутсервіс" належним чином завірену копію заяви про визнання виконавчого документа № 640/4508/19 від 20.09.2019 таким, що не підлягає виконанню, поданої до Окружного адміністративного суду міста Києва 07.10.2019 у межах справи № 640/4508/19.

Поряд із цим, у судових засіданнях 12.12.2019, 21.01.2020 та 29.01.2020 судом оголошувалась перерва, розгляд справи призначено на 18.02.2020.

Вказаної вище дати в судовому засіданні представник позивача позовні вимоги, за викладених у позові підстав, підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позов.

Уповноважений представник третьої особи, підтримуючи викладені письмових поясненнях заперечення, наголосив на необґрунтованості позовної заяви.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив. Про час та місце розгляду справи ДВС повідомлено належним чином.

За ч. 3 ст. 268 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

З огляду на положення ч. 3 ст. 268 КАС України, суд вважає, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи.

Водночас, варто зауважити, що у відповідності до ч. 1 ст. 269 КАС України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

Суд відмічає, що з моменту відкриття провадження у справі, відзиву на позов від відповідача до суду не надходило.

Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

28.10.2019 державним виконавцем ДВС Шабановим В.В., на підставі заяви про примусове виконання, винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № ВП № 60419285, згідно виконавчого листа № 640/4508/19 від 20.09.2019, прийнятого Окружним адміністративним судом міста Києва (в рішенні альтернативно - Постанова або Спірна постанова або Оскаржувана постанова).

Зі змісту Постанови випливає, що стягувачем є ГУ ДСУ з надзвичайних ситуацій у м. Києві, а боржником - ДП "Побутсервіс".

Як відмічає позивач, у відповідному виконавчому листі, як, між іншим, і у резолютивній частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 640/4508/19 не зазначено дій які необхідно вчинити безпосередньо Дочірнього підприємства "Побутсервіс", як боржнику.

Отже, такий виконавчий лист не містить дій зобов`язального характеру боржника, а, відтак, не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби.

З викладеними позивачем у позові твердженнями третя особа не погоджується, та у своїх поясненнях примічає, що рішення суду від 27.05.2019 у справі № 640/4508/19 є рішенням немайнового характеру, яким відповідача фактично зобов`язано утриматися від вчинення певних дій, вказаних у рішенні (експлуатувати приміщення). Тому, примусове виконання такого рішення повинно здійснюватися в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Вирішуючи спір по суті, суд зауважує на таке.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом цивільного захисту України, Законом України «Про виконавче провадження» (в тексті - Закон або Закон № 1404-VIII), «Інструкцією з організації примусового виконання рішень» (по рішенню - Інструкція), та іншими нормативно-правовими актами (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання (ст. 4 Закону).

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

З наведених положень Закону України «Про виконавче провадження» випливає про визначення питань, що стосуються загальних засад виконавчого провадження, та вимог до виконавчого документа, у якому, серед іншого, має бути зазначено дата набрання рішенням законної сили і резолютивна частина виконавчого документа.

В наведеному контексті правових питань, слід відмітити, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.05.2019 у справі № 640/4508/19 позов Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у місті Києві задоволено; судом вирішено застосувати заходи реагування у вигляді часткового зупинення експлуатації технічних приміщень та приміщень мансардного поверху Дочірнього підприємства "Побутсервіс" (, м. Київ, вул. Жилянська, 146) до повного усунення порушень, зазначених в акті перевірки; обов`язок щодо забезпечення виконання судового рішення покладено на Головне управління ДСНС України у м. Києві; контроль за виконанням судового рішення щодо усунення Дочірнім підприємством "Побутсервіс" порушень вимог пожежної та техногенної безпеки та погодження термінів усунення порушень за письмовим зверненням суб`єкта господарювання, в тому числі право відтермінування зупинення експлуатації приміщень, покладено на Головне управління ДСНС України у м. Києві.

У вересні 2019 року Окружним адміністративним судом міста Києва видано виконавчий лист по справі № 640/4508/19.

28.10.2019 державним виконавцем ДВС Шабановим В.В. прийнято Спірну постанову.

З Постанови видно про примусове виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.09.2019 № 640/4508/19, за яким: «Застосувати заходи реагування у вигляді часткового зупинення експлуатації технічних приміщень та приміщень мансардного поверху Дочірнього підприємства "Побутсервіс" (, м. Київ, вул. Жилянська, 146) до повного усунення порушень, зазначених в акті перевірки».

В межах викладеного, суд зауважує, що частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, для встановлення обставин протиправності Постанови, необхідним є перевірка її судом на відповідність критеріям, що встановлені в ч. 2 ст. 2 КАС України.

Відповідно до ст. 10 Закону № 1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

У відповідності до ч. 5 ст. 4 Закону України "Про основні засади державного нагляду" від 05.04.2007 № 877, серед загальних вимог до здійснення державного нагляду (контролю) передбачено, що повне або часткове зупинення виробництва (виготовлення) або реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг допускається виключно за рішенням суду.

Згідно зі статтею 66 Кодексу цивільного захисту України, центральний орган виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сфері техногенної та пожежної безпеки, здійснює державний нагляд (контроль) шляхом проведення планових та позапланових перевірок відповідно до закону.

Частиною 1 статті 67 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сфері техногенної та пожежної безпеки, належить, зокрема, здійснення державного нагляду (контролю) у сфері техногенної та пожежної безпеки, цивільного захисту щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства органами та суб`єктами господарювання, аварійно-рятувальними службами, зазначеними у статті 65 цього Кодексу, а також звернення до адміністративного суду щодо застосування заходів реагування у вигляді повного або часткового зупинення до повного усунення порушень вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки роботи підприємств, окремих виробництв, виробничих дільниць, експлуатації будівель, об`єктів, споруд, цехів, дільниць, а також машин, механізмів, устаткування, транспортних засобів, зупинення проведення робіт, у тому числі будівельно-монтажних, випуску і реалізації пожежонебезпечної продукції, систем та засобів протипожежного захисту, надання послуг, якщо ці порушення створюють загрозу життю та/або здоров`ю людей.

Як зазначено в ч.ч. 1, 2 ст. 68 Кодексу цивільного захисту України, посадові особи центрального органу виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сфері техногенної та пожежної безпеки, у разі порушення вимог законодавства з питань техногенної та пожежної безпеки, у тому числі невиконання їх законних вимог, зобов`язані застосовувати санкції, визначені законом.

У разі встановлення порушення вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки, що створює загрозу життю та здоров`ю людей, посадові особи центрального органу виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сферах техногенної та пожежної безпеки, звертаються до адміністративного суду щодо застосування заходів реагування у вигляді повного або часткового зупинення роботи підприємств, окремих виробництв, виробничих дільниць, агрегатів, експлуатації будівель, споруд, окремих приміщень, випуску та реалізації пожежонебезпечної продукції, систем та засобів протипожежного захисту у порядку, встановленому законом.

Частиною 2 стаття 70 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що повне або часткове зупинення роботи підприємств, об`єктів, окремих виробництв, цехів, дільниць, експлуатації машин, механізмів, устаткування, транспортних засобів, виконання робіт, надання послуг здійснюється виключно за рішенням адміністративного суду.

Отже, застосування таких заходів реагування як повне або часткове зупинення роботи підприємств, об`єктів, окремих виробництв, цехів, дільниць, експлуатації машин, механізмів, устаткування, транспортних засобів можливе тільки на підставі судового рішення адміністративного суду.

Звернення суб`єкта владних повноважень до адміністративного суду можливе у випадках визначених законом. Наведені положення статті 70 Кодексу цивільного захисту України є одним з тих випадків, коли орган контролю може (якщо для цього є підстави) застосувати до підконтрольного суб`єкта заходи реагування тільки шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

З огляду на завдання адміністративного судочинства, такий механізм реалізації владних повноважень покладає на адміністративний суд обов`язок, окрім іншого, запобігти неправомірному обмеженню прав та інтересів конкретних суб`єктів господарювання суб`єктами владних повноважень; з іншого боку суд повинен зважати на підстави, які змушують контролюючий орган звертатися з позовом про застосування таких заходів реагування, як-от зупинення роботи підприємств чи їхніх окремих об`єктів. З урахуванням наведених контролюючим органом обставин у зіставленні з наслідками застосування заходів реагування адміністративний суд і повинен ухвалити рішення по суті і в межах позовних вимог.

Виконання судового рішення про застосування заходів реагування покладається на орган, який звернувся з позовом, у цьому випадку - на ГУ ДСУ з надзвичайних ситуацій у м. Києві. У правовідносинах, які виникають у зв`язку з реалізацією цим органом своїх владних повноважень немає підстав залучати до виконання судового рішення (щодо застосування заходів реагування у сфері державного нагляду (контролю) органи державної виконавчої служби і покладати на них виконати це судове рішення у порядку примусового виконання відповідно до Закону № 1404-VIII.

Та обставина, що заходи реагування (у визначених законом випадках) застосовуються на підставі судового рішення не змінює суб`єктного складу і правового статусу учасників цих правовідносин, зокрема контролюючого органу, який на виконання закону звернувся з позовом і на підставі судового рішення й повинен застосувати до підконтрольного суб`єкта заходи реагування для досягнення мети, яка зумовила їх застосування.

Між тим, у цих правовідносинах ГУ ДСУ з надзвичайних ситуацій у м. Києві діє не як орган, на який покладено виконання судового рішення (за Законом № 1404-VIII), а як суб`єкт владних повноважень, який застосовує/реалізовує санкції за порушення вимог законодавства з питань техногенної та пожежної безпеки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 червня 2019 року по справі № 809/421/17, провадження № К/9901/23622/18, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

При цьому, суд враховує саме останню правову позицію Верховного Суду в зазначеній категорії спорів.

З огляду на наведене, з урахуванням вказаних положень Кодексу цивільного захисту України, Закону України "Про основні засади державного нагляду" та Закону України «Про виконавче провадження», беручи до уваги, що обов`язок щодо забезпечення виконання судового рішення і контроль за виконанням рішення у справі № 640/4508/19 щодо усунення Дочірнім підприємством "Побутсервіс" порушень вимог пожежної та техногенної безпеки та погодження термінів усунення порушень за письмовим зверненням суб`єкта господарювання, в тому числі право відтермінування зупинення експлуатації приміщень, покладено на Головне управління ДСНС України у м. Києві, що вказує на застосування, на підставі такого відповідного рішення суду, ГУ ДСУ з надзвичайних ситуацій у м. Києві до підконтрольного суб`єкта - ДП "Побутсервіс" заходів реагування для досягнення мети, яка зумовила їх застосування, що, по суті, свідчить про реалізацію ГУ ДСУ з надзвичайних ситуацій у м. Києві у означених правовідносинах своїх владних повноважень, а відтак обумовлює відсутність підстав залучати до виконання судового рішення (щодо застосування заходів реагування у сфері державного нагляду (контролю) органи державної виконавчої служби і покладати на них виконати це судове рішення у порядку примусового виконання відповідно до Закону, обґрунтованими, за висновками суду, є доводи позивача щодо відсутності підстав для винесення Постанови.

Приймаючи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що прийняття Спірної постанови відбулося не у відповідності до приписів п.п. 3, 8 ч. 2 ст. 2 КАС України, що є свідченням прийняття такого рішення, як невмотивованого.

Також суд наголошує, що у відповідності до ч.ч. 2, 4 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

За переконанням суду, відповідачем не доведено правомірності прийнятої ним Оскаржуваної постанови.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо судових витрат у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки в даному випадку суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, то судові витрати підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, як то відповідача у справі.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 72-78, 241-246, 268-271, 287 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Дочірнього підприємства "Побутсервіс" - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління територіального управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження ВП № 60419285 від 28.10.2019.

3. Стягнути на користь Дочірнього підприємства "Побутсервіс" адреса: 01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 146, ідентифікаційний код - 23730379) за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління територіального управління юстиції у м. Києві (місцезнаходження юридичної особи - Головного управління територіального управління юстиції у м. Києві: 01001, м. Київ, провул. Музейний, буд. 2-Д, ідентифікаційний код - 34691374) понесені ДП "Побутсервіс" витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921,00 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня).

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтею 287 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 287 КАС України, апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя К.С. Пащенко