Справа № 420/307/20
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2020-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/307/20
У Х В А Л А

17 лютого 2020 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Потоцька Н.В., розглянувши матеріали адміністративного позову

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , телефон: (НОМЕР_3

до: Головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області - адреса: 65044, Одеська область, м. Одеса, вул. Семінарська, 5, , телефон: , електронна пошта: )

про: визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області в якому позивач просить:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС в Одеській області ( від 08 листопада 2018 року №Ф-7063-52 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 15819,54 грн.

Ухвалою суду від 20 січня 2020 року адміністративний позов залишений без руху та встановлений строк для усунення недоліків.

10.02.2020 року через канцелярію суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви в якій зокрема зазначається.

У зв`язку із необхідністю усунути недоліки на адресу відповідача направлений адвокатський запит про надання інформації на який 04.02.2020 р. отримано відповідь про те, що на адресу ОСОБА_1 направлено поштове повідомлення з відповідною вимогою, яке повернулось із відміткою листоноши про вручення.

На думку, представника позивача наведені документи не можуть вважатися належними та допустимими доказами вручення (направлення) Вимоги на адресу позивача, оскільки

- як вбачається з повідомлення про вручення поштового відправлення, в графі «Розписка є одержаною» стоїть підпис нібито позивач, тоді як, даний підпис суттєво відрізняється від підпису позивача, поставленому на позовній заяві;

- датою вручення на повідомленні про вручення поштового відправлення є 17.01.2012 тоді як, Вимога датується 18.11.2019 р.;

- у зв`язку з тим, що особисто позивач Вимогу не отримував, порушено абз. 14 п. 4 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

З огляду на вказане строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом пропущений не був.

Розглядаючи заяву від 10.02.2020 року за вхід.№ 5767/20, суддя виходить з наступного.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАСУ).

Як вказує позивач про наявність оскаржуваної вимоги ОСОБА_1 дізнався тільки з наданої ДВС інформації 07.01.2020 року.

Позивач в поданому адміністративному позові просить визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2018 року №Ф-7063-52 звернувшись із позовом 14.01.2020 року (вх №311/20).

Згідно Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністества фінансів України 20.04.2015 року №449, вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи або його відокремленого підрозділу, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.

Звернемося до граматики: диз`юнкція (лат. Disjunctio - розділення) (операція OR) - двомісна логічна операція, що має значення «істина», якщо хоча б один з операндів має значення «істина». Операція відображає вживання сполучника «або» в логічних висловлюваннях. Диз`юнкція є бінарною операцією, тобто, має два операнда. Запис може бути префікс ним - знак операції стоїть перед операндами, інфікс ним - знак операції стоїть між операндами або постфікс ним-знак операції стоїть після операндів..

Іншими словами, строга диз`юнкція це складне судження, що приймає логічне значення істини тоді і тільки тоді, коли істинно тільки одне з вхідних в нього суджень.

Отже, застосування у Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністества фінансів України 20.04.2015 року №449 «або» між двома підставами:

1. вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи або його відокремленого підрозділу, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення

2. або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові є логічним розділенням складного судження на дві «істини».

З огляду на вказане суддя не приймає доводи представника відповідача щодо неналежного підпису позивачу та не отримання вказаної вимоги особисто.

Щодо доказів направлення то у відповіді наданій на адвокатський запит зазначається, що вимога № Ф-7063-52 від 08.11.2018 р. була направлена за адресою зазначеною в облікових даних ДПС з поштовим відправленням, яке повернулось з відміткою листоноші про вручення 17.01.2019 р.

Тоді як саме повідомлення містить дату 17.01.2012 р., що на думку позивача є не зрозумілим.

З цього приводу, суд звертає увагу на правову позицію ВС/КАС викладену у постанові по справі №222/1402/16-а від 20 березня 2019р., а саме: презумпція вручення адресату листа добросовісним працівником поштового зв`язку може бути підставлена під сумнів та спростована доказами, які доводять неможливість такого вручення.

Повторно суд звертає увагу, що позивачем не надано доказів щодо отримання інформації з ДВС саме 07.01.2020 року.

Крім того, суд звертає увагу позивача, що платник податків може оскаржити рішення податкового органу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів та зборів.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 08.08.2019 року у справі №480/106/19 (провадження №К/9901/16500/19), в якій зокрема зазначено:

«Дія Закону № 2464-VI поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (частина перша статті 2 цього Закону).

Згідно з абзацами 4, 5, 6 частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (абзац 8 частини 4 статті 25 Закону №2464-VI).

Відповідно до абзацу 9 частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI у разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

Пунктом 1.3 статті 1 ПК України визначено, що цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Зазначене свідчить про те, що положення ПК України не поширюються на відносини щодо порядку сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, як і відповідальність за порушення такого порядку.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, що при оскарженні рішення податкового органу, прийнятого в межах Закону №2464-VI, строк звернення до адміністративного суду визначений приписами пункту 56.18 статті 56, статті 102 ПК України не застосовується, на що також вказував Верховний Суд в постановах від 31 січня 2019 року у справі №802/983/18-а, від 17 липня 2019 року у справі №0740/1050/18. З огляду на наведене, доводи касаційної скарги у даній частині є безпідставними».

При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, як правило, враховує:

1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки;

2) поведінку заявника;

3) поведінку державних органів;

4) перевантаження судової системи;

5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Загалом, згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

Отже, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду, ЄСПЛ виходить із наступного:

1) поновлення пропущеного строку звернення до суду є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим;

2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин;

3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі;

4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку;

5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права, що також випливає із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 77 КАСУ, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27.06.2018 року по справі №294/220/14-ц.

Крім цього, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року по справі №706/1272/14-ц висловлена така ж позиція щодо необхідності доведення учасниками справи обставин пропуску строку звернення до суду.

«Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.»

Також, Великою Палатою Верховного Суду 30.01.2019 року по справі №755/10947/17 викладено правовий висновок, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати останню правову позицію.

Відтак, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі №706/1272/14-ц, суддя вважає, що позивач повинен вказати наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, задля того, щоб суддя мав можливість оцінити вказані позивачем обставини у межах даної справи.

Отже, суддя вважає доводи наведені позивачем, такими, що вказують на намагання позивача уникнути відповідальності і не вказують на поважність причини пропуску строку звернення до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 160, 161, 169, 256, 294 КАС України, суддя,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви представника позивача від 10.02.2019 року за вхід. № 5767/20 відмовити.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала окремо від рішення по справі оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Потоцька Н.В.