Справа № 260/14/19
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2020-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 рокуЛьвівСправа № 260/14/19 пров. № 857/12881/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Гнідець Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року (суддя - Гебеш С.А., час ухвалення - 15:22, місце ухвалення - м.Ужгород, дата складання повного тексту - 24.10.2019 року),

в адміністративній справі №260/14/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області,

про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

У січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, в якому просив: 1) визнати незаконним та скасувати п.1 наказу начальника ГУНП в Закарпатській області №2354 від 30.11.2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Перечинського відділення ГУНП», яким на інспектора СРПП №3 Перечинського ВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в Національній поліції України; 2) визнати незаконним та скасовано п.6 наказу начальника ГУНП в Закарпатській області №250о/с від 03.12.2018 року «По особовому складу», яким реалізовано дисциплінарне стягнення та звільнено зі служби в Національній поліції України інспектора СРПП №3 Перечинського ВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_1 ; 3) поновити позивача на службі в Національній поліції України; 4) стягнути з ГУНП в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток у вигляді вимушеного прогулу за весь період розгляду справи на момент винесення рішення; 5) допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позовної заяви.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року адміністративний позов задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Закарпатській області змінити дату звільнення в наказі №250о/с від 03 грудня 2018 року щодо звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції відповідно за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» з 03 грудня 2018 року на 08 грудня 2018 року. Стягнено з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 грудня 2018 року по 07 грудня 2018 року у розмірі 1331,45 грн.. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції від 21.10.2019 року не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду прийняте без встановлення всіх фактичних обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що наказом ГУНП в Закарпатській області №2354 від 30 листопада 2018 року на позивача накладено дисциплінарне стягнення за скоєння вчинків, що компрометують його як поліцейського та дискредитують поліцію в цілому і проявилися у вимаганні та отриманні неправомірної вигоди від групи осіб за не притягнення їх до адміністративної відповідальності. Зазначає апелянт, що наявність відповідних дій позивача, як елементу складу дисциплінарного проступку, відповідач встановив під час службового розслідування лише на підставі одного документа - ксерокопії Довідки у кримінальному провадженні №0000363 від 17.10.2017 року. Звертає увагу апелянт на те, що ксерокопія відповідної довідки не є достовірним доказом, оскільки не підтверджує вчинення особою певних дій, а також складена в межах кримінального провадження та офіційно на адресу відповідача не надсилалась. Крім цього зазначає апелянт, що складом дисциплінарного проступку, який підлягає встановленню та доведенню під час проведення службового розслідування, має бути дія особи, її вина, наслідки у вигляді заподіяної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями службової особи та шкодою, що настала. Однак, в матеріалах службового розслідування наявні лише пояснення самого позивача ОСОБА_1 та переписані дані з ксерокопії довідки слідчого прокуратури про наявність кримінального провадження. При цьому, жодних доказів вчинення протиправних дій по вимаганню неправомірної вигоди позивачем в ході проведення службового розслідування не отримано та обставин не встановлено. Також звертає увагу апелянт на те, що посилання в оскаржуваних наказах відповідача про притягнення до дисциплінарної відповідальності, лише на положення законодавства без належного наведення мотивів застосування певних норм права, а також ненаведення обставин вчинення дисциплінарного проступку, свідчить про їх необгрунтованість. Щодо неоскарження позивачем окремо висновків службового розслідування, то апелянт зазначає, що діяльність відповідача по складанню висновку та формування його змісту не може порушувати права або охоронювані законом інтереси особи в публічно-правових відносинах, а тому оскарженню, в даному випадку, підлягає наказ керівника про притягнення до дисциплінарної відповідальності на підставі такого висновку. Також, вважає апелянт безпідставним покликання суду першої інстанції на судові рішення в справі №260/1/19, в яких досліджувались накази стосовно іншої особи. Зазначає апелянт, що відповідні справи не є аналогічними, оскільки спільним є лише предмет позову, а підстави, перелік доказів та процесуальна поведінка сторін - різними.

За результатами апеляційного розгляду апелянт ОСОБА_1 просить скасувати оскаржене рішення суду від 21.10.2019 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Відповідач ГУ Національної поліції в Закарпатській області подав суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції від 21.10.2019 року залишити без змін, відмовивши в задоволенні апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, які з`явились в засідання суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що обидві апеляційні скарги слід залишити без задоволення, з врахуванням наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції та на момент звільнення перебував на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції №3 Перечинського відділення поліції Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Закарпатській області №2318 від 27.11.2018 року «Про призначення судового розслідування та відсторонення від виконання службових обов`язків», у зв`язку з виявленням відкриття кримінальних проваджень за фактом причетності поліцейських ГРПП Перечинського ВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області, серед яких також ОСОБА_1 , до вчинення кримінальних правопорушень, призначено службове розслідування (а.с. 54-55 Т.1).

За результатами проведеного службового розслідування складено Висновок від 28.11.2018 року, затверджений начальником ГУНП в Закарпатській області, відповідно до якого відомості, що стали підставою для призначення службового розслідування, вважати такими, що підтвердилися (а.с. 107-117, 147-152 Т.1).

Наказом ГУ Національної поліції в Закарпатській області від 30.11.2018 р. №2354 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Перечинського відділення поліції ГУНП», за порушення вимог ст.1 Закону України «Про дисциплінарний статут Національної поліції України», Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про запобігання корупції» та Наказу МВС України від 09.11.2016 р. №1179 «Про затвердження Правил етичної поведінки поліцейських», що призвело до скоєння вчинків ОСОБА_1 , які компрометують його, як поліцейського та дискредитують поліцію в цілому і проявилися у вимаганні та отриманні неправомірної вигоди від гр.гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за непритягнення їх до адміністративної відповідальності, а також негідну поведінку, як поліцейського під час проведення службового розслідування, інспектора СРПП №3 Перечинського ВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_11 .І., відповідно до пп.7 п.3 ст.13 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції», звільнено зі служби в поліції (а.с. 15-16, 118-120, 153-154 Т.1).

На підставі наведеного вище Наказу №2354 від 30.11.2018 року, винесено Наказ ГУ Національної поліції в Закарпатській області від 03.12.2018 року №250о/с «По особовому складу», яким відповідно до ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», звільнено зі служби в поліції за п.6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України), майора поліції ОСОБА_1 інспектора сектору реагування патрульної поліції №3 Перечинського відділення поліції Ужгородського ВП ГУ Національної поліції в Закарпатській області, з 03 грудня 2018 року (а.с. 17, 50, 155 Т.1).

З матеріалів справи видно, що підставою для винесення наказу ГУ Національної поліції в Закарпатській області №2354 від 30.11.2018 року стали результати службового розслідування за фактом повідомлення прокуратурою Закарпатської області про підозру окремим поліцейським Перечинського відділення поліції Ужгородського ВП ГУ Національної поліції, проведеного згідно Наказу ГУ Національної поліції в Закарпатській області від 27.11.2018р. №2318 «Про призначення службового розслідування та відсторонення від виконання службових обов`язків» (а.с. 54-55, 145 Т.1).

Результати службового розслідування викладено у Висновку від 28.11.2018 р., за результатами службового розслідування за фактом вимагання та отримання неправомірної вигоди окремими працівниками Перечинського відділення поліції Ужгородського ВП ГУНП, у якому комісія, зокрема, зазначила, що відомості, які стали підставою для проведення службового розслідування слід вважати такими, що підтвердилися. За порушення вимог ст.1 Закону України «Про дисциплінарний статут Національної поліції України», Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про запобігання корупції» та Наказу МВС України від 09.11.2016р. №1179 «Про затвердження Правил етичної поведінки поліцейських», що призвело до скоєння вчинків ОСОБА_1 , які компрометують його, як поліцейського та дискредитують поліцію в цілому і проявилися у вимаганні та отриманні неправомірної вигоди від гр.гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за непритягнення їх до адміністративної відповідальності, а також негідну поведінку, як поліцейського під час проведення службового розслідування, інспектора СРПП №3 Перечинського ВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_11 .І., відповідно до пп.7 п.3 ст.13 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції», рекомендовано звільнити зі служби в поліції (а.с. 107-117, 147-152 Т.1).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, зокрема, про зміну дати звільнення позивача зі служби в поліції та часткове стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконними та скасування спірних наказів і поновлення на службі, з врахуванням наступного.

Відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини щодо звільнення з публічної служби, зокрема зі служби в поліції, врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Нормами спеціального законодавства є, зокрема, Закон України «Про національну поліцію», який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Так, відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно із вимогами частин 1, 4 статті 18 вказаного Закону, поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді. Додаткові обов`язки, пов`язані з проходженням поліцейським служби в поліції, можуть бути покладені на нього виключно законом.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про національну поліцію», у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Згідно ст.77 вказаного Закону, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема: у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Крім цього, судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідно до п.1 Розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, затв. Наказом Міністерства внутрішніх справ України №1179 від 09.11.2016р., під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен, серед іншого: неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами; неухильно дотримуватись антикорупційного законодавства України, обмежень, пов`язаних зі службою в Національній поліції України, визначених Законами України «Про Національну поліцію», «Про запобігання корупції» та іншими актами законодавства України.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст.38 Закону України «Про запобігання корупції», особи, зазначені у пункті 1, підпункті «а» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, під час виконання своїх службових повноважень зобов`язані неухильно додержуватися вимог закону та загальновизнаних етичних норм поведінки, бути ввічливими у стосунках з громадянами, керівниками, колегами і підлеглими.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» (далі - Дисциплінарний статут), службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Статтею 12 Дисциплінарного статуту визначено, що дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

За порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом. За вчинення адміністративних правопорушень поліцейські несуть дисциплінарну відповідальність відповідно до цього Статуту, крім випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення (ч. 1, 2 ст.11 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до статті 13 Дисциплінарного статуту, дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків. Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони. До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну службову відповідність; пониження у спеціальному званні на один ступінь; звільнення з посади; звільнення із служби в поліції.

У разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції. Під час визначення виду стягнення керівник враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби. За кожен дисциплінарний проступок не може застосовуватися більше одного дисциплінарного стягнення. Якщо поліцейський вчинив кілька дисциплінарних проступків, стягнення застосовується за сукупністю вчинених дисциплінарних проступків та враховується під час визначення виду дисциплінарного стягнення. У разі вчинення дисциплінарного проступку кількома поліцейськими дисциплінарне стягнення застосовується до кожного окремо (ст.19 Дисциплінарного статуту).

Крім цього, згідно вимог ст.14 Дисциплінарного статуту, службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків. Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення. Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України встановлюється Міністерством внутрішніх справ України (ч.10 ст.14 Дисциплінарного статуту).

Так, порядок проведення службових розслідувань визначений Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України 12 березня 2013 року №230 (далі - Інструкція № 230) (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно п.1.1 Інструкції №230, службове розслідування - комплекс заходів, які здійснюються у межах компетенції з метою уточнення причин і умов подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, ступеня вини особи (осіб), якою (якими) вчинено дисциплінарний проступок, а також з`ясування інших обставин.

Відповідно до п.2.1 Інструкції №230, підставами для проведення службового розслідування є порушення особами РНС службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов`язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.

Службове розслідування проводиться уповноваженими на те начальником у разі Реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей про скоєне особою РНС кримінальне правопорушення (пп.2.2.2 п.2.1 Інструкції №230).

Початок службового розслідування визначається датою видання наказу про його призначення. Завершення службового розслідування визначається датою затвердження начальником, який призначив службове розслідування, висновку за результатами службового розслідування (далі - висновок службового розслідування) (пп.5.2, пп.5.3 Інструкції №230).

Якщо вину особи РНС повністю доведено, начальник приймає рішення про її притягнення до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення (пп.5.4 Інструкції №230).

Підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин (п.8.1 Розділу VIII Інструкції).

Матеріалами справи підтверджується, що Наказ №2354 від 30.11.2018 року винесено за результатами проведеного службового розслідування і відповідного висновку службового розслідування від 28.11.2018 року.

Це службове розслідування проведено у зв`язку з виявленням під час звірки із прокуратурою Закарпатської області факту відкриття кримінального провадження №0000363 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366 та ч.3 ст.368 КК України, стосовно окремих поліцейських ГРПП Перечинського ВП Ужгородського ВП ГУНП, серед яких зазначений позивач ОСОБА_1 ..

Так, з матеріалів справи видно, що, зокрема, позивач ОСОБА_1 за попередньою домовленістю в групі з іншими працівниками Перечинського ВП Ужгородського ВП ГУНП в період з листопада 2017 року до червня 2018 року систематично пред`являли завідомо протиправні вимоги про передачу грошових коштів, поєднуючи вказані вимоги з психологічним насильством та залякуванням водіїв транспортних засобів, які зупинялись ними за порушення Правил дорожнього руху України для перевірки на дорогах Перечинського району з метою свого збагачення. За вказаний період, зокрема, поліцейський Перечинського ВП Ужгородського ВП ГУНП ОСОБА_1 вимагав та отримував неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за не притягнення їх до адміністративної відповідальності.

Під час проведення службового розслідування вказаним працівникам Перечинського ВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області запропоновано надати пояснення, однак від надання таких, з посиланням на ст.63 Конституції України, ОСОБА_1 відмовився.

У Висновку службового розслідування від 28.11.2018 року комісія, зокрема, зазначила, що за порушення вимог ст.1 Закону України «Про дисциплінарний статут Національної поліції України», Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про запобігання корупції» та Наказу МВС України від 09.11.2016 р. №1179 «Про затвердження Правил етичної поведінки поліцейських», в частині скоєння вчинку, що компрометують його як поліцейського та дискредитуються поліцію в цілому, позивача слід притягнути до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Відносно доводів апеляційної скарги про те, що жодних доказів вчинення протиправних дій по вимаганню позивачем неправомірної вигоди в ході проведення службового розслідування відповідачем не отримано, а тому ним безпідставно застосовано до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції, то колегія суддів враховує наступне.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що обрання виду дисциплінарної відповідальності, до якої слід притягнути поліцейського, є прерогативою роботодавця, що визначається з врахуванням характеру проступку, обставин, за яких він був вчинений, особи порушника, ступеня його вини, обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередньої поведінки поліцейського, його ставлення до служби.

Також, суд першої інстанції вірно зазначив та врахував, що дисциплінарна та кримінальна відповідальність поліцейського є окремими видами юридичної відповідальності, порядок та підстави притягнення до яких реалізуються за окремими процедурами, урегульованими різними нормативно-правовими актами.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що законодавець розмежовує випадки притягнення поліцейського до дисциплінарної та кримінальної відповідальності у якості двох самостійних підстав для звільнення зі служби.

Так, відповідно до ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України (п.6 ч.1 ст.77) та у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення (п.10 ч.1 ст.77).

Колегія суддів враховує, що позивача ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за порушення вимог спеціального законодавства щодо служби в Національній поліції, як-то Закону України «Про дисциплінарний статут Національної поліції України», Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про запобігання корупції» та Наказу МВС України від 09.11.2016р. №1179, що призвело до скоєння вчинків, які компрометують поліцейського та дискредитують поліцію в цілому, а тому наявність судового рішення про визнання особи винною у вчиненні кримінального правопорушення не є визначальною підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Крім цього, застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби за порушення службової дисципліни є окремою підставою для звільнення, яка не пов`язана з порушенням кримінальної справи та набрання чинності вироком суду, а наявність кримінального провадження, відкритого стосовно особи, яка проходить службу в поліції, не виключає можливості застосування стосовно цієї особи наслідків, передбачених п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» у разі встановлення під час службового розслідування невиконання чи неналежне виконання поліцейським службових обов`язків.

Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постановах від 14.02.2019 р. (справа №824/1022/16-а) та від 20.03.2019 р. (справа №804/676/18).

Рішення по кримінальному провадженню не має значення для надання оцінки правомірності звільнення позивача зі служби в поліції, оскільки таке не може свідчити про наявність чи відсутність вини особи у скоєні дисциплінарного проступку або самого факту скоєння такого проступку, так як у вказаному випадку надається правова кваліфікація діям (бездіяльності) особи на підставі Кримінального кодексу України.

Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постановах від 11.04.2018 року (справа №817/1303/16, справа №826/23664/15), від 14.02.2019 року (справа №824/1022/16-а) та від 20.03.2019 року (справа №804/676/18).

Судом першої інстанції також вірно зазначено, що факт вчинення встановлених службовим розслідуванням діянь підриває авторитет і довіру до поліції як органу державної виконавчої влади, який покликаний захищати життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань, та суперечить покладеним на поліцейського завданням, а також унеможливлює подальше виконання поліцейським своїх обов`язків.

Поряд з цим, колегія суддів враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням статті 6 Конвенції притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, що встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися під кутом зору правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 06.10.1982р. у справі «X. v. Austria» про неприйнятність заяви №9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 07.10.1987р. у справі «C. v. the United Kingdom» про неприйнятність заяви №11882/85).

Гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11.02.2003р. у справі «Ringvold v. Norway», заява №34964/97). Відтак, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Також, необгрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що висновки відповідача про наявність відповідних дій позивача, як елементу складу дисциплінарного проступку встановлені під час службового розслідування лише на підставі одного документа - ксерокопії Довідки у кримінальному провадженні №0000363 від 17.10.2017 року, оскільки про відкриття кримінальних проваджень за фактами причетності поліцейських Перечинського ВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області до вчинення кримінальних правопорушень, відповідачу стало відомо під час звірки із Прокуратурою Закарпатської області.

Згідно ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач при прийнятті Наказу від 30.11.2018 р. №2354 та прийнятого на його підставі Наказу від 03.12.2018 року №250 о/с, в частині звільнення зі служби в поліції Легези В.І., діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доводами апеляційної скарги не спростовано висновків суду першої інстанції щодо правомірності спірних наказів.

Крім цього, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Колегія суддів зазначає, що право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апелянта не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції і тому апеляційні вимоги є безпідставними.

Колегія суддів також враховує, що рішення суду першої інстанції від 21.10.2019 року в частині задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача змінити дату звільнення позивача зі служби в поліції та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03 грудня 2018 року по 07 грудня 2018 року - відповідачем ГУ Національної поліції в Закарпатській області не оскаржено в апеляційному порядку.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Згідно п.1 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет спору, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року в адміністративній справі №260/14/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку, у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом строку визначеного статтею 329 КАС України.

Головуючий: В. В. Гуляк
Судді: Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови складено 14.02.2020 року