Справа № 425/226/20
Суддя: Коваленко Д. С.
Дата ухвалення: 2020-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2020 року Провадження №2-а/425/41/20

Справа№425/226/20

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі: головуючого судді Коваленка Д.С., секретар Клименко А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до поліцейського 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції рядового поліції Водолад Івана Юрійовича, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, а також закриття провадження у справі,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до поліцейського 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції рядового поліції Водолад Івана Юрійовича, яким просив скасувати постанову серія ЕАК № 1959144 від 10 січня 2020 року в справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 гривень, а провадження закрити.

У призначений день та час судового засідання, для розгляду справи по суті, сторони не з`явились, але були повідомлені належним чином. Позивач подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі на підставі доказів, які є в матеріалах справи, позовні вимоги підтримав, відповідач подав клопотання, в якому як і позивач, просив справу розглянути без його участі. Подав відзив на позов, в якому просив постанову залишити без змін, а позовну заяву залишити без задоволення.

За таких обставин, а також в силу положень частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі за текстом - КАС України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Позиція позивача, полягала у тому, що 10 січня 2020 року відповідач безпідставно виніс постанову про накладання на нього адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП, у зв`язку із порушенням ним пункту 12.4 Правил дорожнього руху. Вважає, що зазначена постанова підлягає скасуванню, оскільки вимірювання швидкості його руху відбулось із застосуванням недозволеного в Україні засобу, а при розгляді справи була порушена процедура.

Позиція відповідача. Відповідач надав в якості доказу диск з аудіо-відеозаписом, яким на його думку, зафіксовано і адміністративне правопорушення, і дотримання процедури розгляду справи. Проти позовних вимог заперечував та просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач, керуючи транспортним засобом у населеному пункті перевищив встановлене обмеження швидкості руху, чим порушив пункт 12.4 Правил дорожнього руху. Швидкість руху позивача вимірювалась дозволеним в Україні засобом, а процедура розгляду справи була дотримана.

Враховуючи, що сторони спору доводили свої вимоги та заперечення тільки письмовими та електронними доказами, які є в матеріалах справи, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також в їх сукупності, встановив наступні обставини:

Десятого січня 2020 року, ОСОБА_2 , під час несення служби з нагляду за дотриманням учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, перебуваючи в статусі інспектора поліції Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції, тобто під час безпосереднього виконання своїх службових обов`язків, о 13 годині 05 хвилин в м. Сєвєродонецьк по вулиця Об`їзна, зупинив транспортний засіб, водієм якого був ОСОБА_1 (а.с.10,9,11-14).

Привітавшись, поліцейський повідомив ОСОБА_3 причину зупинки, а саме перевищення дозволеної швидкості руху 50 км/год., оскільки водій рухався зі швидкістю 85 км/год., та пред`явив посвідчення працівника поліції, а також попросив водія надати йому посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та страховий поліс, після ознайомлення з ними їх повернув (а.с.37,9,10).

Після цього поліцейський оголосив, що зараз розглядається справа відносно правопорушника ОСОБА_1 , і роз`яснив йому права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та право відмовитись давати пояснення. При цьому запитав чи всі права він зрозумів і чи хоче скористатися він якими небудь правами (а.с.37).

Після цього, ОСОБА_4 повідомив, що хоче ознайомитися з фактичними даними, що підтверджують правопорушення і з інструкцією засобу, яким проводився замір швидкості, а також забажав з`ясувати чи враховувалась вологість. Поліцейський повідомив, що надасть на ознайомлення те, що просив позивач, і тоді інший поліцейський надав на ознайомлення ОСОБА_3 дані зафіксовані TruCam та свідоцтво про його повірку, але у наданні інструкції, з якою ОСОБА_4 бажав ознайомитися, поліцейський відмовив (а.с.37).

Після цього, поліцейський запитав чи хоче Сітніков скористатися ще якими небудь правами, але останній бажання не виявив. І тоді поліцейський оголосив, що розгляд справи завершено і ним прийняте рішення застосувати штраф у розмірі 255 гривень, і після роздруківки постанови оголосив її та надав копію (а.с.37,8).

Разом з цим вважаючи, що склад правопорушення в його діях відсутній, а також було порушено процедуру розгляду справи ОСОБА_4 оскаржив вказану постанову до Рубіжанського міського суду Луганської області (а.с.1-7).

Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли публічні правовідносини, в межах яких виник спір, у якому позивач як учасник дорожнього руху не погодився із рішенням суб`єкта владних повноважень в особі інспектора патрульної поліції, відповідача, про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху.

Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосував наступні норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

А згідно з частинами 2 і 3 статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі за текстом - КУпАП), провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Тому, аргументи позивача, які стосуються порушення відповідачем процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, суд вважає юридично вагомими і такими, що слід оцінити у першу чергу.

1. Щодо неможливості розгляду справи позивача на місці вчинення правопорушення, що ґрунтується на рішенні Конституційного Суду України.

Дійсно, рішенням від 26 травня 2015 року №5-рп/2015, Конституційний Суд України вирішив, що положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення "за місцем його вчинення" визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Проте визначальним у цьому рішенні, про що зазначено у ньому самому є те, що офіційне тлумачення частини 1 статті 276 КУпАП надано в аспекті порушеного у конституційному поданні питання.

А воно, згідно змісту конституційного подання Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, яке наведено у пункті 1 цього ж рішення, полягало у тому чи дозволяє частина 1 статті 276 КУпАП здійснювати розгляд справи про адміністративне правопорушення на місці його вчинення одразу після складення протоколу про таке правопорушення.

Варто додати, що на той час стаття 258 КУпАП не передбачала, що протокол про адміністративне правопорушення, у разі вчинення особою адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП або ж іншими словами адміністративного правопорушення, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції, міг не складатись.

І тому, про що зазначив Конституційний Суд України у пункті 2.2. свого рішення, складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляд уповноваженим органом (посадовою особою) справи про таке правопорушення належало до різних стадій адміністративного провадження.

Але при цьому, у пункті 2.3. того ж рішення, Конституційний Суд України аналізуючи положення статті 258 КУпАП вказав на існування так званого „скороченого провадження у справах про адміністративні правопорушення, тобто провадження за адміністративними правопорушеннями, накладання стягнення за якими відбувається саме на місці вчинення адміністративного правопорушення. І перелік таких випадків прямо передбачений статтею 258 КУпАП, тобто коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення.

З часу прийняття цього рішення Конституційним Судом України, стаття 258 КУпАП була змінена законодавцем, і на момент 10 січня 2020 року, вона прямо передбачала у частині 2, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.

А згідно з положеннями частини 1 статті 222 КУпАП, саме до компетенції Національної поліції віднесено розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачений частиною 1 статті 122 КУпАП.

Отже, законодавець змінив статтю 258 КУпАП таким чином, що розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 1 статті 122 КУпАП, тепер відбувається у так званому „скороченому провадженні, тобто на місці вчинення правопорушення, без складання протоколу.

І хоча частина 5 статті 258 КУпАП передбачає, що якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол, на випадки притягнення особи до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху це правило не поширюється.

Таким чином, положення частини 1 статті 276 КУпАП, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року №5-рп/2015, відповідачем були застосовані правильно, а підстави погодитись із тим, що відповідач не міг розглянути справу позивача на місці вчинення ним адміністративних правопорушень не має.

2. Щодо необхідності вручення повістки позивачу.

Дійсно, положеннями частини 1 статті 277-2 КУпАП передбачено, що повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи.

Але, навіть буквальне тлумачення цієї норми права вказує на те, що її застосування пов`язане виключно із випадками розгляду справи судом. Тобто, необхідність вручення повістки виникає тоді, коли розгляд справи здійснюється судом.

Тому суд не погоджується з аргументами позивача про те, що поліцейський, в силу положень частини 1 статті 277-2 КУпАП, не міг розглянути справу на місці чи повинен був її відкласти та ще й вручити повістку позивачу.

Разом з цим суд відзначає, що якби позивач заявив клопотання про бажання скористатись певними правами, які були б доречними і для реалізації яких об`єктивно потрібен був би час, за відсутності ознак зловживання правами, поліцейський міг би розглянути питання про розгляд справи не на місці, і не одразу. Але встановлені судом обставини вказують на те, що позивач не заявляв будь-яких клопотань, розгляд чи реалізація яких потребували відкладення розгляду справи (а.с.37).

3. Щодо вирішення справ про адміністративні правопорушення виключно судом (встановлення складу правопорушення, вини особи, обтяжуючих чи пом`якшуючих обставин та притягнення до відповідальності).

Позивач вважав, що з огляду на пункти 4, 4.1. та 4.2. мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року у справі №23-рп/2010, поліцейський не міг вирішити справу про адміністративне правопорушення відносно нього, оскільки таким правом наділений тільки суд.

Суд вважає такий аргумент помилковим, оскільки ні вказаними пунктами, ні будь-якими іншими рішеннями Конституційного Суду України такого висновку надано не було. Пункт 4 мотивувальної частини, на який посилався позивач, з огляду на синтаксичні та пунктуатаційні правила української мови, містить перелік прав передбачених Конституцією України, які навів Конституційний Суд України. При цьому, не пов`язуючи перелік усіх наведених прав з гарантіями у справах про адміністративні правопорушення.

А стаття 124 Конституції України, на яку посилається позивач, хоча і встановлює положення про те, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди, вона не надає його визначення. Через, що суд послуговується положеннями її частини 2 статті 19 якою передбачено, що органи державної влади їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. А пункт 8 частини 1 статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIII, у поєднанні з частиною 1 статті 122, пунктом 5 частини 1 статті 213 та статтею 222 КУпАП (які не визнані не конституційними і суд не бачить жодних підстав так вважати) покладають на поліцейського обов`язок здійснювати провадження у справах про адміністративні правопорушення, а також приймати рішення про застосування адміністративних стягнень.

Тому суд вважає, що поліцейський мав право вирішити справу про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП щодо позивача (у тому числі й вирішити питання щодо встановлення складу правопорушення, вини особи, обтяжуючих чи пом`якшуючих обставин та притягнення до відповідальності).

4. Щодо порушення відповідачем положень статті 278 КУпАП (підготовки до розгляду справи).

Дійсно, стаття 278 КУпАП передбачає ряд питань, які повинен вирішити будь-який орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про будь-яке адміністративне правопорушення.

Позивач вказував на те, що відповідач взагалі ніяк не готувався до розгляду справи, але ряд дій, спрямований на дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Оцінюючи такий аргумент суд відзначає, що жодне положення КУпАП не містить вимоги про необхідність оформлення особою, яка розглядає справу про адміністративне правопорушення результатів вирішення питань, передбачених статтею 278 КУпАП.

І наданий суду доказ у вигляді аудіо - відео запису події, що відбулась (а.с.37) опосередковано вказує на те, що відповідач вирішував питання, передбачені статтею 278 (в тому числі розглядаючи клопотання, які були заявлені позивачем, частина з яких була задоволена, а у задоволенні частини з яких, було відмовлено).

Але разом з цим, суд відзначає, що не всі питання, передбачені статтею 278 КУпАП повинні вирішуватись у кожній справі, оскільки наприклад вирішення такого питання, як правильність складання протоколу та інших матеріалів справи про адміністративні правопорушення, при відсутності обов`язку складати протокол та необхідності отримання яких-небудь матеріалів, вирішуватись не буде.

5. Щодо не можливості скористатись правами через не складання протоколу відповідачем.

Як вже було встановлено судом, при наданні оцінки аргументам позивача щодо неможливості розгляду справи відповідачем на місці та не складання протоколу (п.1), відповідач мав право розглянути справу на місці та без складання протоколу.

Також, суд не може погодитись із аргументами позивача про те, що під час розгляду відповідачем справи, у нього не було можливості заявити клопотання та/або скористатись правовою допомогою, оскільки наданими суду електронними доказами підтверджується, що поліцейський двічі надавав позивачу можливість скористатись своїми правами, частиною з яких позивач скористався.

6. Оцінивши наданий суду доказ у вигляді аудіо-відео запису події, що відбулась (а.с.37), на предмет дотримання відповідачем порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення суд констатує, що відповідач допустив два істотних недоліка.

А. Частина 2 статті 278 КУпАП передбачає, що посадова особа, яка розглядає справу (після оголошення того, хто її розглядає), у першу чергу, повинна оголосити, яка справа підлягає розгляду і хто притягується до адміністративної відповідальності.

Вказані положення є "фундаментом" дотримання процедури подальшого розгляду справи про адміністративне правопорушення і обов`язково повинно передувати усім подальшим етапам (у тому числі, й етапу роз`яснення прав), оскільки вони є гарантією права людини знати у чому конкретно її підозрюють для того аби вона могла обрати спосіб і методи свого захисту, що є гарантією права людини на захист, передбачене частиною 6 статті 55 та частиною 1 статті 59 Конституції України.

Наданий суду електронний доказ вказує на те, що відповідач протягом усього часу розгляду справи, так і не повідомив позивача про те, що відносно нього розглядалась справа саме про адміністративне правопорушення, і що головніше, відповідач не повідомив позивача про те, у вчиненні якого конкретно адміністративного правопорушення підозрювався позивач.

Суду важко уявити як може людина, навіть після роз`яснення їй її прав, зробити свідомий і вільний вибір способів і методів свого захисту, якщо вона не поінформована про те, проти чого конкретно їй слід захищатися.

Так, суд врахував, що відповідач повідомляв позивачу про те, що він на його думку, порушив правила дорожнього руху, але ж в силу положень частини 1 статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається така дія чи бездіяльність за яку передбачена адміністративна відповідальність. А відповідач не тільки на початку розгляду справи, але й упродовж всього розгляду, жодного разу не повідомив позивача про те, що його дія є саме конкретним, передбаченим законом, адміністративним правопорушенням.

Тому суд вважає, що за такої обставини, весь розгляд справи про адміністративне правопорушення відносно позивача відбувся з істотним порушенням процедури розгляду такої справ та грубим порушенням права людини на захист.

Б. Частина 2 статті 278 КУпАП передбачає, що посадова особа, яка розглядає справу досліджує докази.

Цей етап розгляду справи про адміністративне правопорушення є логічною гарантією того, що при розгляді справи, особою, яка її розглядає, будуть реалізовані положення статті 280 КУпАП (обов`язок особи, яка розглядає справу, встановити обставини, що підлягають встановленню при розгляді справи про адміністративне правопорушення), статті 252 КУпАП (встановлення таких обставин виключно на підставі доказів), а також статті 251 КУпАП (якою передбачено що є доказами та що є їх джерелами).

Наданий суду електронний доказ вказує на те, що відповідач протягом усього часу розгляду справи, так і не дослідив жодного доказу у справі і прийняв рішення про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, що є підставою для адміністративної відповідальності, без доказів.

Більш того, наданий суду електронний доказ вказує на те, що відповідач закрив розгляд справи без дослідження будь-якого доказу та без прийняття постанови у справі за результатами розгляду справи.

7. Тож зважаючи на викладене, суд констатує, що відповідач прийняв оскаржувану ним постанову не у спосіб, що передбачений і чітко регламентований законом, при порушенні права людини на захист.

Що є порушенням частини 2 статті 19 та статей 55 і 59 Конституції України.

А за таких обставин, постанова відповідача підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення - закриттю.

Отже, керуючись положеннями статей 1,2,7,9,12,14-1,23,33,122,217,222,245-252,254-256,268,276-280,283,284,287-289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, положеннями статей 2,4,6,12,32,72-90,241-243,255,257-263,286,292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до поліцейського 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції рядового поліції Водолад Івана Юрійовича, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, а також закриття провадження у справі задовольнити.

Скасувати постанову (серії ЕАК № 1959144) від 10 січня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, що передбачена частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 гривень, а також закрити справу про адміністративне правопорушення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його складання до Першого апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області.

Повний текст рішення складено 18 лютого 2020 року.

Суддя Д.С. Коваленко