Справа № 367/6699/17
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2020-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 367/6699/17 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 лютого 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Єгорової Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ірпінського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України в м. Буча Київської області від 30 березня 2017 року щодо відмови у переведенні (переоформленні) пенсії одного виду на інший, тобто з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років і перерахунку пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» на підставі довідки Національної академії прокуратури України від 20 березня 2017 року № 24/86 -вих.17;

- зобов`язати Ірпінське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області здійснити переведення (переоформлення) пенсії з одного виду на інший, тобто з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років та здійснити з 27 березня 2017 року перерахунок та виплату позивачу пенсії за вислугу років без обмежень її максимального розміру відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону від 02.02.2014 року) у розмірі 80 відсотків від розміру моєї місячної заробітної плати, зазначеної у довідці Національної академії прокуратури України від 20 березня 2017 року № 24/86 -вих.17.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 02 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивач має право на отримання спірної пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до наказу Національної академії прокуратури України № 1169-к від 25.07.2016 звільнено старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади наукового співробітника відділу науково-методичного забезпечення прокурорської діяльності у сфері кримінальної юстиції управління науково-методичного забезпечення прокурорської діяльності Національної академії прокуратури України з 18 серпня 2016 року за власним бажанням.

Відповідно до довідки № 161 від 27.09.2017, виданої Бучанським відділом Ірпінського об`єднання управління Пенсійного фонду України Київської області, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Бучанському відділі Ірпінського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області та отримує пенсію по інвалідності ІІ групи, призначену відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з 25.03.2015 по 28.02.2018.

Згідно рішення Управління Пенсійного фонду України у місті Буча Київської області № 47 від 30.03.2017 позивачу відмовлено у переведенні пенсії з інвалідності згідно Закону України «Про прокуратуру» на пенсію по вислузі років.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що норми статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ не можуть застосовуватись при визначенні права на пенсію за вислугу років ОСОБА_1 .

Також суд вказав, що станом на момент звернення вислуга років ОСОБА_1 , що дає право на пенсію складає 20 років 01 місяців 10 днів, що є меншим від необхідного показника для осіб, які звертаються за призначенням пенсії за вислугою років після 01.10.2015, а саме 23 роки

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відмовляючи у переведенні на інший вид пенсії, відповідач в оскаржуваному рішенні послався виключно на положення пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII (далі - Закон 213-VIII).

Згідно пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213-VIII у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний у пункті 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213-VIII закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року прийнятий не був, у зв`язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (далі - Закон №1789-ХІІ) щодо права прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення за вислугу років і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.

Отже, з аналізу пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213-VIII колегія суддів дійшла висновку, що ним скасовані діючі станом на 01 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ.

Проте 15 липня 2015 року, у зв`язку з набуттям чинності Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), Закон № 1789-ХІІ частково втратив свою чинність.

Статтею 86 Закону № 1697-VII врегульовано питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури.

Відповідно до частини другої статті 86 Закону № 1697-VII пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Відповідно до частини першої статті 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення визначеної у цій статті вислуги років.

Підпунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року № 2148-VІІІ установлено, що норми статті 86 Закону України «Про прокуратуру» щодо пенсійного забезпечення діють до дня внесення змін до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Слід зазначити, що до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» законодавцем вносились зміни, зокрема у ч. 9, 15 згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 19 грудня 2017 року № 2249-VІІ, ч. 15 згідно із Законом України від 06 грудня 2016 року № 1771-VІІ, що додатково свідчить про чинність Закону України «Про прокуратуру».

Отже, колегія суддів вважає, що питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України регулюється статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ, який набув чинності 15 липня 2015 року. А тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ.

Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом у складі суддів палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 26 червня 2018 року по справі № 686/17309/17.

Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Від наведених вище правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду у відповідності до статті 346 КАС не відступала, а тому підстав для їх неврахування при вирішенні дано спору немає.

За таких обставин, колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача в оскаржуваному рішенні на пункт 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213-VIII як підстави для відмови в переведенні на інший вид пенсії.

Водночас, як зазначалося, позивач оскаржує відмову та просить зобов`язати відповідача перевести його на пенсію за вислугу років саме за статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ, а не за статтею 86 Закону № 1697-VІІ.

Проте, на час виникнення спірних правовідносин, положення Закону № 1789-ХІІ, як зазначалося, втратили чинність, а відносини щодо пенсійного забезпечення працівників прокуратури регулює стаття 86 Закону № 1697-VІІ.

Відсутні підстави також і для застосування редакції Закону № 1789-ХІІ від 2001 року, які визначали право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку прокурорів і слідчих зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Позивач не навів будь-яких доводів та не надав доказів того, на час дії цієї редакції Закону № 1789-ХІІ він набув право на призначення пенсії за віком, маючи стаж роботи не менше 20 років, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, а тому відсутні підстави вважати, що подальші зміни законодавства звузили його права.

Водночас, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову помилково вказав на недостатність вислуги років позивача для призначення пенсії відповідно до статті 86 Закону № 1697-VІІ, оскільки ці обставини не слугували причиною для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення та не є предметом спору у даній справі.

У даному випадку підставою для відмови у задоволенні позову є не недосягнення певної вислуги років, а неможливість застосування положень статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ для цілей переведення на пенсію за вислугу років (призначення пенсії за вислугу років). У свою чергу, питання призначення/переведення/перерахунку пенсії за Законом № 1697-VІІ позивач у даній справі не порушує.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову проте навів помилкові мотиви щодо відсутності у позивача вислуги років для призначення пенсії за Законом № 1697-VІІ.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції, неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 жовтня 2019 року в мотивувальній частині.

В іншій частині рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Єгорова

Суддя І.В. Федотов