Справа № 620/2062/19
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2062/19 Суддя першої інстанції: Клопот С.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Костюк Л.О. та Чаку Є.В.,

за участю секретаря - Денисюк А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, Варвинського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області та Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Управління МВС України в Чернігівській області від 18 червня 2019 року № 13 о/с;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернігівській області згідно рапорту від 16 квітня 2019 року прийняти на вільну посаду начальника сектору реагування патрульної поліції №3 Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУ НП в Чернігівській області;

- зарахувати час вимушеного прогулу з 07 листопада 2015 року у вислугу років;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України профінансувати виплату коштів за час вимушеного прогулу з 12 вересня 2018 року, компенсацію за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року з урахуванням коефіцієнта підвищення заробітної плати, вихідну допомогу з 07 листопада 2015 року по день поновлення;

- виплатити кошти за час вимушеного прогулу з 12 вересня 2018 року, компенсацію за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року з урахуванням коефіцієнта підвищення заробітної плати, вихідну допомогу з 07 листопада 2015 року по день поновлення.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Скаржник вказує на те, що відповідачі не врахували висновки Верховного Суду, викладені в судовому рішенні про поновлення його на роботі та повторно звільнили зі служби з підстав скорочення штату без забезпечення можливості продовжити службу в органах Національної поліції.

Під час судового засідання позивач підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник Головного управління Національної поліції в Чернігівській області та Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та просив суд відмовити у її задоволенні посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Інші відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з`явилися та про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись ч. 2 ст. 313 КАС України, вирішила розглядати справу за відсутності представників відповідачів, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника Головного управління Національної поліції в Чернігівській області та Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді дільничного інспектора міліції Варвинського РВ УМВС України в Чернігівській області.

Наказом Управління МВС України в Чернігівській області від 06 листопада 2015 року № 416 о/с позивача було звільнено з роботи через скорочення штатів з посиланням на п.п. 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 825/3735/15-а, що залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково: визнано неправомірним і скасовано наказ від 06 листопада 2015 року № 416 о/с в частині звільнення позивача та зобов`язано Ліквідаційну комісію Управління МВС в Чернігівській області поновити ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора Варвинського відділення міліції Прилуцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, а також стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2015 року по 12 вересня 2018 року в сумі 108960 грн 80 коп.

Постановою Касаційного адміністративного суду Верховного суду від 25 березня 2019 ОСОБА_1 було поновлено на посаді дільничного інспектора міліції Варвинського РВ УМВС України в Чернігівській області на посаді з якої звільнений, а також зобов`язано Головне управління Національної поліції в Чернігівській області розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції відповідно до п. 9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію». Крім того змінено рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнено кошти з Варвинського районного відділу Управління МВС України в Чернігівській області.

На виконання вказаного судового рішення голова ліквідаційної комісії Управління МВС України в Чернігівській області видав наказом від 09 квітня 2019 року № 11 о/с про поновлення ОСОБА_1 на службі.

Разом з тим, 18 квітня 2019 року ОСОБА_1 було попереджено про наступне звільнення зі служби через скорочення штатів.

Управління МВС України в Чернігівській області 08 квітня 2019 року направило до Чернігівського обласного центру зайнятості запит щодо надання інформації про перелік вакантних посад в підрозділах МВС на території Чернігівської області.

Листом від 09 квітня 2019 року № 02/1236-19 Чернігівський обласний центр зайнятості повідомив про відсутність вакансій у Міністерстві внутрішніх справ та її структурних підрозділах.

Позивач 18 квітня 2019 року звернувся до начальника Головного управління Національної поліції в Чернігівській області із рапортом від 16 квітня 2019 року про призначення його на посаду начальника сектору реагування патрульної поліції № 3 Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області.

Згідно з висновком службової перевірки щодо прийняття на службу до Національної поліції України ОСОБА_1. від 26 квітня 2019 року прийняття позивача на службу до поліції без проходження конкурсу визнано недоцільним та запропоновано йому прийняти участь у конкурсному відборі на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Про прийняте рішення позивач був повідомлений листом від 26 квітня 2019 року № 1305/124/01/20-2019.

Наказом голови ліквідаційної комісії Управління МВС України в Чернігівській області від 18 червня 2019 року № 13 о/с ОСОБА_1 було звільнено зі служби у запас за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення) та згідно з п.п. 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

Не погоджуючись із вказаними діями та рішеннями Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що на момент поновлення позивача на службі закінчилися преклюзивні строки визначені у перехідних положеннях Закону України «Про Національну поліцію», щодо призначення працівників органів внутрішніх справ на посади поліцейських. Згідно приписів зазначеного Закону позивач має право бути прийнятим на службу до нацполіції. Однак таке право не є переважним і може бути ним реалізоване на загальних підставах.

Також суд першої інстанції зазначив, що позивач не подавав заяви до жодного з відповідачів про зарахування часу його вимушеного прогулу з 07 листопада 2015 року у вислугу років, відсутній предмет спору, а відповідна позовна вимога є передчасною. Постановою Верховного Суду від 25 березня 2019 року був визначений період вимушеного прогулу з 07 листопада 2015 року по 12 вересня 2018 року. Період з 13 вересня 2018 року вимушеним прогулом не визначався і підстав для виплати позивачу грошової компенсації за цей час, немає. У період з 07 листопада 2015 року по день поновлення на службі позивач перебував у вимушеному прогулі і права на відпустку за цей період не має, відповідно і не має право на грошову компенсацію за її не використання. Крім того судом першої інстанції було встановлено, що на момент звільнення позивача зі служби 07 листопада 2015 року вихідна допомога була йому виплачена в повному обсязі.

Колегія суддів не у повному обсязі погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як раніше зазначалося, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді дільничного інспектора міліції Варвинського РВ УМВС України в Чернігівській області.

З 07 листопада 2015 року набув чинності Закон України «Про Національну поліцію».

Відповідно до п. 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно з п.п. 9, 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

У свою чергу п. 64 «г» Положення передбачає, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Зазначені норми права вказують на те, що обов`язковою умовою для звільнення з роботи є відсутність можливості подальшого використання на службі.

Такий висновок відповідає також позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 821/3755/15-а у аналогічній справі. Верховний Суд зазначив, що лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад у поліції, виникають підстави для застосування п. 10 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» і звільнення особи за скороченням штатів. Сам факт відсутності заяви про намір продовжувати службу в органах поліції, якщо не було дотримано процедури звільнення, не може бути достатнім свідченням того, що звільнення у зв`язку зі скороченням штатів відбулось правомірно.

Разом з тим, в установленому законом порядку не вирішувалося питання щодо можливості подальшого використання ОСОБА_1 на службі, інші посади для працевлаштування йому не пропонувалися.

При вирішенні справи колегія суддів виходить з того, що Ліквідаційна комісія Управління МВС України в Чернігівській області належними доказами підтвердила відсутність вакансій в системі органів МВС України.

За правовим висновком, що був сформульований Верховним Судом України, зокрема у постановах від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14, та у подальшому підтриманий Верховним Судом, зокрема у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 821/3755/15-а, від 23 травня 2018 року № 808/9013/15, вирішуючи питання про правомірність звільнення при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, варто мати на увазі, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

На підтвердження неможливості подальшого використання ОСОБА_1 на службі в органах Національної поліції, відповідачі надали висновок службової перевірки щодо прийняття на службу до Національної поліції України ОСОБА_1. від 26 квітня 2019 року.

Вказаний висновок був складений на виконання постанови Верховного Суду від 25 березня 2019 року у справі № 825/3735/15-а. Разом з тим, під час його складення Головним управлінням Національної поліції в Чернігівській області фактично не були враховані обставини та висновки, викладені у вказаному судовому рішенні.

Висновок про недоцільність прийняття позивача на службу до поліції без проходження конкурсу був обґрунтований тим, що ОСОБА_1 у строк до 06 листопада 2015 року не звернувся із заявою про прийняття на службу до національної поліції.

Водночас Верховним Судом було встановлено, що ОСОБА_1 звертався з рапортом з приводу продовження служби в поліції - 06 листопада 2015 року направив рекомендованим листом рапорт на ім`я начальника Національної поліції та начальника Управління МВС України в Чернігівській області, в якому висловив бажання продовжити тимчасово службу в поліції на посаді дільничного інспектора поліції Варвинського відділення поліції в Чернігівській області. Верховний Суд врахував, що позивач з 08:15 год. 06 листопада 2015 року до 08:00 год. 07 листопада 2015 року перебував на службовому чергуванні, що підтверджується журналом розстановки нарядів на 06 листопада 2015 року, а тому не мав можливості подати рапорт про бажання проходити службу в поліції особисто.

Крім того колегія суддів враховує, що відповідно до п.п. 9, 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівник міліції, посада якого скорочена, може бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських, одним із двох способів: шляхом видання наказу про призначення за його згодою або шляхом проходження конкурсу.

Під час розгляду справи № 825/3735/15-а Верховний Суд сформулював правову позицію, відповідно до якої формою волевиявлення особи є надання згоди на призначення на посаду. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, тобто ініціатива керівництва. Згода особи є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком згоди є призначення особи на посаду відповідно до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва. Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути виявлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до п. 64 «г» Положення. В іншому випадку необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).

Лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття певної посади, виникають підстави для застосування п. 10 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» щодо звільнення особи за скороченням штатів.

З матеріалів справи вбачається, що 18 квітня 2019 року ОСОБА_1 було вручене попередження про наступне вивільнення. Проте пропозиція щодо продовження служби в поліції шляхом призначення на посаду без конкурсу або про участь у конкурсі на зайняття вакантної посади позивачу не надходила.

Питання про можливість призначення ОСОБА_1 на посаду без проходження конкурсу було вирішене без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 825/3735/15-а, а вакантні посади для участі в конкурсі на їх зайняття позивачу не пропонувалися.

Отже, відповідачами фактично не була перевірена можливість подальшого використання ОСОБА_1 на службі.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 був звільнений зі служби в міліції з порушенням вимог закону.

У відповідності до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи, що наказом голови ліквідаційної комісії Управління МВС України в Чернігівській області від 18 червня 2019 року № 13 о/с ОСОБА_1 був звільнений з посади дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Варвинського районного відділу Управління МВС України в Чернігівській області, вимога про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Чернігівській області прийняти позивача на вільну посаду начальника сектору реагування патрульної поліції № 3 Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУ НП в Чернігівській області є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Натомість позивач підлягає поновленню саме на раніше займаній посаді.

Зважаючи на те, що відповідачами не вирішено питання щодо можливості проходження служби в поліції, волевиявлення щодо якого було заявлене позивачем, а також з метою повного та всебічного захисту порушених прав ОСОБА_1 , спричиненого незаконними звільненням, колегія суддів вважає можливим зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернігівській області розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції відповідно до пункту 9 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у справах № 520/8684/18 та № 825/3735/15-а.

У відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У відповідності до п. 9 розділу І Порядку і умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260, при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

З огляду на вказані норми права, колегія суддів вважає, що середньоденне грошове забезпечення позивача та середній заробіток за час вимушеного прогулу належить визначати з урахуванням саме календарних днів.

Згідно з довідкою Управління МВС України в Чернігівській області від 12 серпня 2019 року № 902/124/21/01-2019 середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 з розрахунку в календарних днях становить 104 грн 77 коп.

Під час судового засідання позивач повідомив, що не заперечує проти використання розрахунку середньоденного грошового забезпечення, здійсненого Управлінням МВС України в Чернігівській області та не наполягає на витребуванні відомостей про заробітну плату за останні 2 календарні місяці роботи для перевірки судом правильності такого розрахунку.

Вимушений прогул ОСОБА_1 за період з 19 червня 2019 року по 06 лютого 2020 року становить 233 календарних дні.

Відповідно, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу дорівнює 24411 грн 41 коп. (233 х 104 грн 77 коп.).

ОСОБА_1 просив виплатити кошти за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнта підвищення заробітної плати.

Згідно з абз. 1 п. 10 Порядку у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Разом з тим, підвищення посадових окладів працівникам міліції з дня звільнення ОСОБА_1 зі служби - не здійснювалося, у зв`язку з чим передумови для розрахунку середнього заробітку з урахуванням коефіцієнтів підвищення заробітної плати - не виникли.

Позивач просив суд зобов`язати відповідачів виплатити кошти за час вимушеного прогулу починаючи з 12 вересня 2018 року, однак не зазначив правових підстав для вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що, за твердженням позивача, мав місце до винесення наказу від 18 червня 2019 року № 13 о/с.

У відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У межах цієї справи позивач оскаржує наказ про звільнення зі служби від 18 червня 2019 року № 13 о/с. Розглядаючи такий трудовий спір, колегія суддів вирішує питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що мав місце в період з дня виконання наказу про звільнення, який є предметом позову, до дня ухвалення рішення у справі.

Як раніше зазначалося, постановою Касаційного адміністративного суду Верховного суду від 25 березня 2019 року було поновлено ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції Варвинського РВ УМВС України в Чернігівській області, однак вирішено питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2015 року по 12 вересня 2018 року.

Поновлення позивача на службі було здійснене шляхом видання наказу від 09 квітня 2019 року № 11 о/с про поновлення ОСОБА_1 на службі.

Наказом голови ліквідаційної комісії Управління МВС України в Чернігівській області від 18 червня 2019 року № 13 о/с позивач був звільнений зі служби.

Отже, у період з 12 вересня 2018 року по 18 червня 2019 року фактично могли мати місце вимушений прогул, пов`язаний із незаконним звільненням згідно з наказом від 06 листопада 2015 року № 416 о/с; затримка виконання рішення про поновлення на роботі; невиплата грошового забезпечення.

ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до суду із адміністративним позовом про виплату належних йому коштів за період з 12 вересня 2018 року по 18 червня 2019 року, чітко визначивши підстави для нарахування кожної із зазначених виплат та надавши докази, які підтверджують наявність підстав для здійснення відповідних виплат.

Також позивач просив суд зобов`язати відповідачів виплатити йому компенсацію за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року.

У відповідності до п. 56 Положення особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення. Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Зазначена норма права вказує на те, що грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується у разі звільнення.

Враховуючи, що суд визнав незаконним звільнення ОСОБА_1 та поновив його на службі, вирішення питання про стягнення на користь позивача грошової компенсації за невикористану відпустку, є передчасним.

Під час розгляду та вирішення справи суд першої інстанції встановив, що вихідна допомога при звільненні була виплачена позивачу в повному обсязі, а спір щодо зарахування періоду вимушеного прогулу до вислуги років - не виникав, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні відповідних позовних вимог.

Заперечення проти вказаних висновків суду першої інстанції в апеляційній скарзі ОСОБА_1 - відсутні.

Колегія суддів, керуючись ч. 1 ст. 308 КАС України, переглядає справу лише в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача лише частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 30 вересня 2019 року, та є підставами для його скасування в частині.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року - скасувати в частині та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову в цій частині.

Керуючись ст.ст. 242, 291, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 18 червня 2019 року № 13 о/с, зобов`язання Головного управління Національної поліції в Чернігівській області прийняти на вільну посаду начальника сектору реагування патрульної поліції №3 Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУ НП в Чернігівській області згідно рапорту від 16 квітня 2019 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасувати та прийняти в цій частині нову постанову про часткове задоволення адміністративного позову.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 18 червня 2019 року № 13 о/с «По особовому складу».

Поновити ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Варвинського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області з 19 червня 2019 року.

Стягнути з Варвинського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 червня 2019 року по 06 лютого 2020 року в розмірі 24411 (двадцять чотири тисячі чотириста одинадцять) грн 41 (сорок одна) коп.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернігівській області розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції відповідно до пункту 9 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді Л.О. Костюк

Є.В. Чаку

Постанова складена в повному обсязі 14 лютого 2020 року.