Справа № 320/4102/19
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2020-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2020 року м. Київ № 320/4102/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом Акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго»

до Міністерства фінансів України

третя особа Державна фіскальна служба України

про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта в окремій

його частині визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним

та скасування висновку, дозволу та анулювання рішення,

УСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Облтеплокомуненерго» звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства фінансів України у якому просить суд визнати протиправним та нечинним абзацу 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1204 від 28 грудня 2015 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 року за №124/28254.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на порушення його прав та зазначає, що не відповідають положенням Податкового кодексу України формулювання, використані у Додатку 13 до Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1204 від 28 грудня 2015 року (далі - Порядок №1204).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2019 року адміністративну справу №320/4102/19 передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання; залучено до участі у справі Державну фіскальну службу України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

10 жовтня 2019 року до Окружного адміністративного суду міста Києва від Міністерства фінансів України надійшов відзив на позовну заяву у якому зазначено про відсутність у позивача права на звернення до суду з цим позовом. Також відповідач у відзиві зазначає, що помилка у формі податкового повідомлення-рішення не звільняють платника податків від відповідальності за вчинене правопорушення за статті 1201 Податкового кодексу України.

30 жовтня 2019 року до Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив у якій вказано, що відповідач не заперечує щодо формальної невідповідності змісту оскаржуваної частини нормативно-правового акта положенням Податкового кодексу України. Крім того, позивач зазначає про те, що допущене Міністерством фінансів України порушення може у майбутньому мати наслідком неправомірне втручання у мирне володіння майном. Для підтвердження своїх доводів позивач додає Науково-правовий висновок Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого №126-01-889 від 10 червня 2019 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

У судовому засіданні 11 лютого 2020 року суд відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України перейшов до подальшого розгляду справи по суті у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 грудня 2015 року наказом Міністерства фінансів України №1204 затверджено Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків (далі - Порядок №1204).

22 січня 2016 року Порядок №1204 зареєстровано у Міністерстві юстиції України за №124/28254.

Відповідно до абзацу 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204 у випадках, зазначених у пункті 1 цього розділу, відповідний структурний підрозділ контролюючого органу складає податкове повідомлення-рішення за такими формами: «Н» - за порушення платниками податку на додану вартість граничних термінів реєстрації податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, встановлених статтею 201 Кодексу (додаток 13).

Вважаючи, що абзац 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204 не відповідає формулюванням, використаним у Податковому кодексі України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється, у тому числі, на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів).

Так, предметом оскарження у даній справі є абзац 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204, який встановлює, що контролюючі органи складають податкове повідомлення-рішення форми «Н» у випадку встановлення порушення платниками податку на додану вартість граничних термінів реєстрації податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, крім іншого, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 826/6102/18 зазначено, що звертаючись до суду з позовом про оскарження нормативно-правового акту, позивач має обґрунтувати не лише зміст позовних вимог, а і факт порушення цим актом його суб`єктивних прав, свобод, інтересу.

Отже, під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів особи, адже без цього не можна виконати завдання судочинства.

Позивач, обґрунтовуючи наявність права звернення до суду з цим позовом, вказує, що Головним управлінням ДФС у Чернігівській області прийнято податкові повідомлення-рішення форми «Н» №0 та № від 23 квітня 2019 року, яким до Акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» застосовано санкції.

Буквальний аналіз положень частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави для висновку про те, що оскарженню підлягає саме той нормативно-правовий акт, який у спірних правовідносинах застосовано до позивача.

Так, правозастосування - це владно-управлінська діяльність компетентних органів державної влади, місцевого самоврядування (їх посадових осіб), яка полягає в індивідуалізації юридичних норм стосовно визначеного суб`єкта та у конкретних правовідносинах, що закріплюється у відповідному акті індивідуальної дії.

Отже, для виникнення права на звернення до суду з позовом про оскарження нормативно-правового акта, останній повинен бути застосованим у індивідуальному правовому акті саме щодо позивача.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного позивачем абзацу 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204, останній, фактично, встановлює за якою саме формою контролюючим органом приймається податкове повідомлення-рішення у випадку встановлення порушення платниками податку на додану вартість граничних термінів реєстрації податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Стаття 201 Податкового кодексу України, крім іншого, закріплює обов`язок платника податку зареєструвати податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений термін, а стаття 1201 Податкового кодексу України - розмір штрафів, які застосовуються до платника податків у випадку порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Тобто, абзац 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204 встановлює виключно зовнішній вигляд (типову форму) індивідуального правового акта, який приймається внаслідок застосування контролюючим органом ст. 1201, 201 Податкового кодексу України. Використання контролюючим органом типової форми при прийняття індивідуального рішення не може вважатись її застосуванням до позивача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що нормативно-правовим актом, який застосовується контролюючими органами під час прийняття податкових повідомлень-рішень за формою «Н» є саме Податковий кодекс України (ст. 201, 1201), а не абзац 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204.

Суд вважає, що типова форма акта індивідуальної дії не може сама по собі порушувати права та законні інтереси позивача.

Крім того, як убачається зі змісту оскаржуваного абзацу 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204, його положення стосуються діяльності контролюючих органів, які мають право приймати податкові повідомлення-рішення форми «Н».

Суду вважає, що ця норма породжує права й обов`язки тільки того суб`єкта, якому вона адресована. Позивач до кола таких суб`єктів не належить.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №9901/331/19.

Тобто, абзац 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204 не породжує для позивача жодних прав та обов`язків, що відповідно не надає йому права на захист, а саме - права на звернення до суду із цим адміністративним позовом.

Суд звертає увагу на те, що даний позов не стосується оскарження конкретних індивідуальних актів контролюючих органів, які могли б впливати на грошові зобов`язання позивача.

Більш того, відповідно до частини другої статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Позивач у цій справі не ідентифікував жодне соціальне благо, користуватися яким абзац 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204 йому перешкоджає. Крім того, позивач не довів наявність легітимних очікувань певних дій щодо нього з боку контролюючих органів з огляду на положення абзацу 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204.

Так, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2019 року у справі №620/1221/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року, визнано протиправним та скасовано, крім інших, податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Чернігівській області № від 23 квітня 2019 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року у справі №620/2601/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Чернігівській області №0 від 23 квітня 2019 року.

Варто звернути увагу на те, що у мотивувальній частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року у справі №620/2601/19 вказано таке: «…податковим органом було використано бланк податкового повідомлення рішення, який не відповідає додатку 13 до Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень рішень платника податків…».

Вказане повторно підтверджує незастосування до позивача у спірних правовідносинах положень абзацу 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204.

Отже, судове рішення про визнання протиправним та нечинним абзацу 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204 жодним чином не вплине на можливість захисту прав позивача при оскарженні податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС у Чернігівській області прийнято податкові повідомлення-рішення форми «Н» №0 та № від 23 квітня 2019 року.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушення права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Так, законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження нормативно-правових актів не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді тими суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Це досягається законодавчо встановленими обмеженнями, які є пропорційними переслідуваній меті.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність у позивача права на звернення до суду з позовом про визнання протиправним та нечинним абзац 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204, оскільки така норма безпосередньо до позивача не застосована та не створює для нього жодних прав та обов`язків.

При цьому позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішенням суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних позовних вимог можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення протиправно породжує, змінює або припиняє права та обов`язки саме позивача у сфері публічно-правових відносин.

Якщо особа не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо рішення суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Системний аналіз змісту частини першої статті 5, статтей 244, 245 Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави для висновку про те, що установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист якого подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту його порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Таким чином, якщо суд встановив відсутність у позивача права на звернення з цим позовом, доводи щодо протиправності оскаржуваного рішення не підлягають розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено у межах спірних правовідносин факту порушення абзацом 14 пункту 2 розділу ІІ Порядку №1204 його суб`єктивних прав, свобод, інтересу, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 77, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

В И Р І Ш ИВ:

У задоволенні адміністративного позову Акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» - відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу

Суддя В.В. Аверкова