Справа № 120/214/20-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 лютого 2020 р. Справа № 120/214/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши в письмовому провадженні порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21028)

про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення відповідача № 58 від 26.11.2019 року про відмову в призначенні позивачеві пенсії за віком; зобов`язання відповідача зарахувати до трудового стажу позивача період отримання нею допомоги по безробіттю в Іллінецькому районному центрі зайнятості з 21.12.1996 року по 21.06.1997 рік.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що після досягнення 59-річного віку 22.11.2019 року звернулась до відповідача із заявою про призначення їй пенсії, до якої додала усі необхідні документи. Відповідач рішенням № 58 від 26.11.2019 року відмовив їй у призначення пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Позивач з таким рішенням відповідача не погоджується та вважає протиправним не зарахування останнім до її страхового стажу 6-ти місяців періоду отримання допомоги по безробіттю у період з 21.12.1996 року по 21.06.1997 року, адже це суперечить приписам законодавства про пенсійне забезпечення. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 27.01.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім цього, вказаною ухвалою витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача.

05.02.2020 року за вх. № 3611/20 відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому він позовну заяву вважає безпідставною та необґрунтованою. Вказує, що 22.11.2019 року позивач звернулась до Іллінецького відділу обслуговування громадян управління відповідача із заявою щодо призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»). До вказаної заяви позивач долучила необхідні документи, зокрема, трудову книжку серії НОМЕР_1 . Разом з тим, при обчисленні страхового стажу позивача не було зараховано період з 21.12.1996 року по 21.06.1997 рік (період отримання допомоги по безробіттю), оскільки у відповідних записах, що містяться у трудовій книжці позивача не вказано номери наказу, на підставі якого така допомога була призначена, що суперечить вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 року, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України (далі - Інструкція № 58). За таких обставин, у відповідача відсутні підстави для зарахування періоду отримання позивачем допомоги по безробіттю (з 21.12.1996 року по 21.06.1997 рік). Водночас, відповідач вказує, що період отримання позивачем допомоги по безробіттю можна підтвердити в інший спосіб, наприклад, довідкою центру зайнятості, або ж належним чином завіреною копією картки персонального обліку громадянина, який шукає роботу тощо. З огляду на зазначене, позивач вважає, що оскаржуване рішення є законним та не може бути скасоване. До відзиву відповідач додав належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивачеві 18.09.2019 року виповнилося 59-ть років, тому вона 22.11.2019 року звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на підставі ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до якої додала усі необхідні для призначення пенсії документи (картку фізично особи-платника податків, паспорт, трудову книжку, довідку про заробітну плату за період страхового стажу до 01.07.2000 року, довідку про зміну назви організації, документи про стаж, заява про спосіб виплати пенсії (для виплати через банк), свідоцтво про народження дитини та свідоцтво про шлюб).

Відповідач, за наслідками розгляду заяви позивача, рішенням від 26.11.2019 року № 58 відмовив позивачеві у призначенні пенсії за віком. Відмова мотивована тим, що страховий стаж позивача, який дає право на призначення пенсії за віком складає 25 років 02 місяці 13 днів, що є недостатнім для визначення права на призначення пенсії за віком при досягненні 59 років. При цьому, до страхового стажу позивача не зараховано період отримання нею допомоги по безробіттю, згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_1 з 21.12.1996 року по 21.06.1997 роки, оскільки не вказаний номер наказу про призначення виплати допомоги по безробіттю. Одночасно повідомлено позивача, що підтвердити період отримання допомоги по безробіттю не можливо, оскільки особова справа позивача не була здана у відомчий архів.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Ст. 48 Конституції України кожному гарантується право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, регламентуються ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Ст. 8 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Ст. 4 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Законом, який відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій є ЗУ "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про пенсійне забезпечення" громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника та інших випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому, пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію (ч. 1 та 2 ст. 7 ЗУ "Про пенсійне забезпечення").

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

У відповідності до ст. 1 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

П. 2 ч. 1 ст. 24 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Ст. 62 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п. 3 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно п. 18 цього ж Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

У п. 23, 24 Порядку № 637 визначено, що документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності). Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі

документів.

Системний аналіз норм свідчить, що пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Таким чином, держава гарантує кожному виплату пенсії за умови наявності відповідного стажу роботи. До стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. Крім того, до страхового стажу зараховується період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу. В свою чергу, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Саме на підставі зроблених у ній записів, органи Пенсійного фонду України призначають пенсію. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, а у виняткових випадках - на підставі показань свідків.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач відмовив позивачеві у призначенні пенсії за віком з огляду на те, що страховий стаж позивача, який дає право на призначення пенсії за віком складає 25 років 02 місяці 13 днів і є недостатнім для визначення права на призначення пенсії за віком при досягненні 59 років. При цьому, відповідач вказав, що до страхового стажу позивача не зарахований період отримання нею допомоги по безробіттю, згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_1 з 21.12.1996 року по 21.06.1997 рік, оскільки не вказаний номер наказу про призначення виплати допомоги по безробіттю.

Суд у цьому контексті, дослідивши надані позивачем документи для призначення пенсії на пільгових умовах, вказує наступне.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 року (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до п. 1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

У відповідності до положень пп. «е» п. 2.18 Інструкції № 58, в редакції чинній на момент внесення відповідних записів до трудової книжки позивача у період з 21.12.1996 року по 21.06.1997 рік, до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів такі записи: безробітним особам про період одержання допомоги по безробіттю заноситься у трудову книжку органом державної служби зайнятості населення.

Суд зауважує, що записи у періоди з 21.12.1996 року по 21.06.1997 рік не містять перекреслень, виправлень чи дописок, які б змінювали суть записів або перекручували б їх зміст, записи виконані під порядковими номерами 10 та 11 розміщені послідовно по хронології, написані акуратно, чорнилом, завірені підписом уповноваженої особи та печаткою органу державної служби зайнятості населення, що не потребує обов`язкового підтвердження трудового стажу додатковими документами.

Разом з тим, суд вказує, що дійсно, у графі « 4» відсутній номер наказу, на підставі якого позивачеві було призначено допомогу по безробіттю. Втім, у цьому контексті суд зазначає, що позивач не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини державної служби зайнятості населення не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку, а загальних підставах.

Наведене в повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17.

Суд критично ставиться до тверджень відповідача, що період отримання позивачем допомоги по безробіттю остання може підтвердити в інший спосіб, зокрема, довідкою центру зайнятості, або ж належним чином завіреною копією картки персонального обліку громадянина, який шукає роботу тощо, з огляду на те таке.

Дійсно за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року).

Аналіз вказаних положень дозволяє зробити висновок, що трудовий стаж підтверджується іншими документами, виданими за місцем роботи, служби, навчання, архівними установами тощо виключно, у випадках відсутності трудової книжки або ж відповідних записів у ній. Тож застосування вказаних приписів до даних правовідносин є недоречним, адже відповідні записи містяться у трудовій книжці позивача, а тому не потребують їх підтвердження будь-якими іншими документами.

Не приймає до уваги суд й посилання відповідача на те, що підтвердити період отримання позивачем допомоги по безробіттю не можливо, оскільки її особова справа не була здана у відомчий архів, оскільки це також не може бути підставою для позбавлення належних пенсійних виплат позивача.

При цьому, суд також вважає за необхідне зазначити, що неможливість відповідача провести перевірку відповідності записів, що містяться у трудовій книжці та архівних документах, не повинна покладати надмірного тягаря та обов`язку на позивача, оскільки записи, що містяться у трудовій книжці позивача належним чином підтверджують страховий стаж останньої.

Аналогічні за змістом висновки з приводу подібних правовідносин відображені у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 року (справа № 583/392/17).

Таким чином, суд приходить до переконання, що період отримання позивачем допомоги по безробіттю з 21.12.1996 року по 21.06.1997 рік підлягає зарахуванню до її стажу роботи для призначення пенсії, оскільки він підтверджений відповідними доказами, відповідно про протиправність рішення відповідача щодо не призначення пенсії позивачеві та до задоволення позовних вимог у цій частині.

Що стосується вимоги позивача про скасування рішення відповідача № 58 від 26.11.2019 року про відмову в призначенні позивачеві пенсії за віком, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок визнання протиправним акта індивідуальної дії та його скасування у повному обсязі чи частково. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання акта індивідуальної дії протиправним, неминучим є його скасування в повному обсязі чи частково.

З огляду на те, що суд позовну вимогу про визнання протиправним рішення відповідача № 58 від 26.11.2019 року про відмову в призначенні позивачеві пенсії за віком задовольнив, відповідно вимога про його скасування також підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимоги про зобов`язання відповідача зарахувати до трудового стажу позивача період отримання нею допомоги по безробіттю в Іллінецькому районному центрі зайнятості з 21.12.1996 року по 21.06.1997 рік, суд зазначає таке.

Кожна особа, відповідно до ст. 5 КАС України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Таким чином, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення, яким зобов`язати вчинити на користь позивача певні дії, якщо для їх вчинення виконані всі умови, визначені законом.

У своїх рішеннях Європейський суд дійшов висновку, що захист, який пропонується в статті 13, має поширюватись на всі випадки обґрунтованих заяв про порушення прав і свобод, які гарантуються Конвенцією (наприклад, рішення у справі "Класс та інші проти Федеративної Республіки Німеччини")..

В п. 145 рішення від 1511.1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 року).

Крім того, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції, Суд вказує на те, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути:

- незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 року у справі "Гурепка проти України", п. 59);

- спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі "Кудла проти Польщі", п. 158; рішення від 16.08.2013 року у справі "Гарнага проти України", п. 29).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" в розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Водночас винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній міжнародній нормі.

З огляду на викладене, враховуючи те, що оскаржуване рішення порушує право позивача, гарантоване ст. 1 Протоколу Першого до Конвенції, з метою забезпечення ефективного поновлення порушених прав позивача у спірних правовідносинах, суд доходить висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача зарахувати до трудового стажу позивача період отримання нею допомоги по безробіттю в Іллінецькому районному центрі зайнятості з 21.12.1996 року по 21.06.1997 рік також підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у сумі 840 грн. 80 коп..

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 року, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України та ст. 2, 9, 73 - 77, 90, 94, 241, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 58 від 26.11.2019 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Вінницькій області зарахувати до трудового стажу ОСОБА_1 період отримання нею допомоги по безробіттю в Іллінецькому районному центрі зайнятості з 21.12.1996 року по 21.06.1997 рік.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21028)

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 17.02.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна