Справа № 400/3597/19
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2020-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2020 р. № 400/3597/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Устинова І.А., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1
до відповідача:Національної поліції України, вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, Департаменту захисту економіки Національної поліції України , вул.ак.Богомольця, 10, Мсп601, Центральна частина Києва, м.Київ, 01601,
про:стягнення компенсації за невикористану частину щорічної відпустки в сумі 3 313,90 грн. та стягнення відшкодування за час затримки виплати компенсації за невикористану частину щорічної відпустки з 02.06.2018 р. у розрахунку 302,55 грн. за кожень день,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Департаменту захисту економіки Національної поліції України з вимогами:

- стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь позивача компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки в сумі 3313 грн. 90 коп.;

- стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь позивача відшкодування за час затримки виплати компенсації за невикористану частину щорічної відпустки починаючи з 02.06.2018 року по день винесення рішення судом у розрахунку 302 грн. 55 коп. за кожен день затримки;

- стягнуті суми перерахувати за наступними реквізитами: поточний рахунок ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) НОМЕР_3, Банк «ПриватБанк», МФО банка 305299, код ЄДРПОУ банку 14360570, рахунок банка НОМЕР_4.

Ухвалою суду від 13.11.2019 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 03.12.2019 року суд замінив відповідача у справі Департамент захисту економіки Національної поліції України на його правонаступника - Національну поліцію України (далі - відповідач 1).

Ухвалою від 14.01.2020 року суд залучив до участі у справі другого відповідача - Департамент захисту економіки Національної поліції України (далі - відповідач 2).

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що він в період з 07.11.2015 року по 01.06.2018 року проходив службу в Управлінні захисту економіки в Миколаївській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України. 27.08.2019 року позивач звернувся із заявою до відповідача про надання інформації щодо нарахованої та сплаченої йому заробітної плати. 23.10.2019 року відповідач надав відповідь, в якій вказав, що позивачем не використано частину основної чергової відпустки за 2017 рік , а саме - 10 діб, а також з вказаної відповіді випливає, що відповідач не провів оплату вказаної частини невикористаної відпустки позивачем після звільнення.

Позивач вважає, що не нарахування і невиплата йому компенсації за невикористану відпустку є протиправним діянням з боку відповідача, зокрема порушенням норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) , Закону України «Про відпустки». В силу вимог ст. 116, 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2017 рік.

Департамент захисту економіки Національної поліції України заперечував проти позову та у відзиві на позовну заяву, що позивача звільнено зі служби згідно Наказу Департаменту від 29.05.2018 року № 118 о/с «По особовому складу» з 01.06.2018 року відповідно до ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» з виплатою компенсації за дві доби щорічної чергової основної відпустки за фактично відпрацьований час у 2018 році. Відповідно до діючого законодавства, обов`язковою передумовою для виплати поліцейському компенсації за невикористану відпуску є визначення кількості днів невикористаної відпустки в наказі про звільнення. Саме в наказі про звільнення позивача від 29.05.2018 № 118 о/с «По особовому складу» відповідачем визначено, що ОСОБА_1 має право на отримання компенсації за 02 доби невикористаної щорічної чергової основної відпустки за фактично відпрацьований час у 2018 році, відомості про виплату компенсації за 2017 рік в наказі відсутні.

За таких обставин, відповідач 1 вважає, що він не допускав у спірних правовідносинах протиправної бездіяльності щодо не виплати позивачу грошової компенсації за невикористану відпустку у кількості 10 діб за 2017 рік, оскільки відповідачем в наказі про звільнення позивача було визначено кількість днів невикористаної відпустки, за які повинна бути виплачена компенсація (10 діб основної відпустки за 2018 рік) і відомостей про виплату компенсації за 2017 рік наказ не містить, а позивач у свою чергу з таким наказом погодився та його не оскаржив у визначений законом спосіб та строк.

Національна поліція України (відповідач 2) також заперечує проти заявлених позовних вимог, про що зазначила у відзиві на позовну заяву.

Відповідач 2 зазначив, що твердження позивача про те, що відповідачем допущено порушення вимоги статті 116 КЗпП України, згідно якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться у день звільнення є хибним, оскільки згідно норм Закону України «Про Національну поліцію», приписів Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом МВС України від 06.04.2016 року № 260 (далі - Порядок № 260) компенсація за невикористану відпустку не відноситься до складових грошового забезпечення поліцейського. Крім того, згідно з ч.10 ст. 93 Закону України «Про національну поліцію» за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що позивачу згідно з наказом Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 29.05.2018 № 118 о/с «По особовому складу» виплачено компенсації за 02 доби щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2018 році, що повністю відповідає нормам спеціального законодавства, що підлягає застосуванню.

Таким чином, відповідач 2 вважає, що ним не порушено норм матеріального права та не вчинено протиправної бездіяльності щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану ним відпустку у кількості 10 діб за 2017 рік. Отже, позовні вимоги є безпідставними, тому задоволенню не підлягають.

Позивач у відповіді на відзив від 22.01.2020 року зазначив, що Нормативно-правові акти передбачені для Національної поліції України містять в собі норми спеціального трудового права, які регулюють особливості нарахування та виплати грошового забезпечення поліцейським, проте такі норми не регулюють та не встановлюють порядок виплати компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки у минулі роки.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 10.05.2019 року по справі № 815/714/16.

Відповідно до ч. 9 ст.205 КАС України, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

ОСОБА_1 є громадянином України, який проходив службу в управлінні захисту економіки в Миколаївській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України в період з 07.11.2015 року по 01.06.2018 року.

Наказом Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 29.05.2018 № 118 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 з 01.06.2018 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з виплатою компенсації за 02 доби щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2018 році (а.с.14).

Позивач, 27.08.2019 року звернувся до Департаменту із заявою про надання інформації щодо нарахованої та сплаченої йому заробітної плати за період з червня 2017 року по червень 2018 року (а.с. 8).

05.09.2019 року відповідач надав відповідь, до якої додав розрахункові листи та довідку про кількість днів використаної щорічної основної відпустки за 2017 рік та витяг з наказу про звільнення (а.с. 9-14).

Відповідно до розрахункового листа за підписом начальника відділу - головного бухгалтера Дімітрової С. посадовий оклад ОСОБА_1 за період з червня 2017 року по травень 2018 року становив 2600,00грн., надбавка за спеціальне військове звання за червень-липень 2017 року становив - 1400,00грн., з серпня 2017р. по травень 2018 року - 1600,00грн., надбавка за вислугу років в червні 2017р. - 600,00грн., з липня 2017р. по травень 2018р. - 630,00грн., премія НПУ в червні 2017р. - 4048,00грн., з липня 2017р. по січень 2018р. - 4250,00грн., з лютого по травень 2018р. - 3864,00грн.

Відповідно до довідки від 04.09.2019 р., за підписом начальника відділу кадрового забезпечення Департаменту захисту економіки Національної поліції України ОСОБА_1 використав 20 бід щорічної основної відпустки за 2017 рік, залишок невикористаної щорічної основної відпустки за 2017 рік становить 10 діб (а.с. 13).

Зазначені обставини встановлені судом на підставі письмових доказів, що містяться в матеріалах справи.

Тобто, спірними питанням у справі є правомірність невиплати компенсації за невикористану в 2017 році відпустку позивачу та відповідно виплату середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносин, суд виходить з наступного.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначаєЗакон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII.

Відповідно до частини 1статті 92 цього Законуполіцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначеними цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Обчислення тривалості відпусток поліцейських визначено у статті 93 вказаного Закону.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

Відповідно до частини 9 вказаної статті поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.

При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

Згідно із частиною 10 статті 93 Закону України "Про Національну поліцію" за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Суд зазначає, що на поліцейських поширюється соціальний захист, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.

Норми Кодексу законів про працю України не поширюються на поліцейських щодо умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Водночас, відповідальність за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби (зокрема, затримка виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Тобто, суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, водночас, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадку, якщо норми спеціального законодавства не врегульовують спірних правовідносин або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.03.2018 у справі 806/1551/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні норми закріплено у частині 1 статті 24 Закону України "Про відпустки", у якій вказано, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Як встановлено судом, позивач звертався із заявою 27.08.2019р. до Департаменту у якій просив надати інформацію щодо невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2017рік.

При цьому, суд зауважує, що станом на час звернення з відповідною заявою - 27.08.2019р., відповідач не вирішив питання щодо нарахування та виплати компенсації за невикористану відпустку за 2017 рік.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 вказаного Кодексу), зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Суд зауважує, що відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), який, окрім іншого, визначає порядок обчислення вихідної допомоги державним службовцям, яка за своєю правовою природою подібна одноразовій грошовій допомозі при звільненні особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, що не заборонено спеціальним законодавством.

Пунктом 6 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06 квітня 2016 року №260, передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Відповідно до пункту 7 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Пунктом 9 розділу І Порядку встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Зі змісту Порядку, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

У свою чергу, пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як встановлено під час розгляду справи та відповідно до матеріалів справи, позивачу не була нарахована і виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку у 2017 році.

Суд зазначає, що розрахунок вказаної компенсації відповідно до норм чинного законодавства повинен здійснюватись виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до положень абз.2 п.3 Порядку № 100 при розрахунку розміру місячного грошового забезпечення для обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення судом береться до уваги розмір складових грошового забезпечення, які нараховані та виплачені позивачу за 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористану відпустку.

Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд виклавши її в постанові від 19.07.2018р. по справі № 805/1110/17-а.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, розмір компенсації за невикористані 10 днів відпустки, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 3313,90 грн. з розрахунку компенсації за невикористані дні відпустки за 2017 рік необхідно застосовувати сумарний заробіток за 12 місяців, а саме період з червня 2017 року по травень 2018 року. Відповідно до розрахункових листів, позивачу було нараховано за вказаний період 117 976 грн.

За виключення святкових та неробочих днів передбачених ст. 73 КЗпП України фактична кількість календарних днів на які ділиться вказана сума складає 356 днів.

Тому для вирахування, середньоденної суми компенсації проводимо наступний розрахунок: 117 976 грн. / 356 днів = 331 грн. 39 коп.

Кількість невикористаних днів щорічної відпустки складає 10 днів, а тому відповідач повинен компенсувати ОСОБА_1 - 3313 грн. 90 коп. = 10 * 331 грн. 39 коп.

Статтями 1,2,4,5,6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року за №1282-XII, з наступними змінами та доповненнями, індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення).

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

При цьому, проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Відповідно до пунктів 1-1, 4, 5, 6, 14 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства.

У разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 24 грудня 1999 року №1 3 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 року по справі № 804/3722/17.

З урахуванням викладеного, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і зазаконом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача 2 нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію за невикористані дні відпустки за 2017 рік (10 днів) у розмірі 3313,90 грн.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити суму середнього заробітку за весь період затримки виплати компенсації за невикористану відпустку по день винесення рішення у справі суд зазначає наступне.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано Постановою № 988 та наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799, який набрав чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Наведений висновок суду узгоджується і з положеннями, що містяться у абзаці другому пункту 2 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Пунктом 1 Постанови № 988 установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 Порядку № 260 закріплено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Наведені норми законодавства дають підставу для висновку, що нерозповсюдження на поліцейських норм Кодексу законів про працю України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за участь в антитерористичній операції - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30.06.1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми КЗпП України, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби).

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з приписами статті 1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналіз норм зазначеного Закону свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Тобто, враховуючи зазначені вище норми права середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку у розмірі 302,55 грн. за час затримки виплати компенсації за невикористану у 2017 році відпустку за період з 02.06.2018р. по 14.02.2020 р.

В контексті викладеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині, оскільки відповідачем не доведено правомірність своїх дій щодо несвоєчасної виплати компенсації за невикористану відпустку.

Враховуючи всі зазначені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 72 КАС України).

Відповідно до статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд звертає увагу позивача на те, що він не ставить питання про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати відповідної гршової компенсації в повному обсязі на день звільнення позивача зі служби.

При цьому суд проаналізувавши вищевказані норми законодавства та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідач діяв протиправно в частині не нарахування та невиплати повної грошової компенсації позивачу за невикористані дні відпустки.

Частиною 2 ст. 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 12 та 19 травня 2015 року (справи №№ 21-180а15, 21-168а15 відповідно), а також від 8 червня 2016 року (справи № 21-174а16).

Оскільки, позивачем у позовних вимогах непоставлене питання про визнання дій Департаменту протиправними в частині не нарахуванні та невиплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2017 році ОСОБА_1 .

Суд вважає за необхідне скористатися правом, наданим положеннями ч. 2 ст. 9 та ч. 2 ст. 5 КАС України, та вийти за межі позовних вимог з метою повного захисту порушеного права позивача та визнати протиправними дії Департаменту щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ) до Національної поліції України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, 4код ЄДРПОУ 0108578) , Департаменту захисту економіки Національної поліції України (вул.Ак.Богомольця, 10, Мсп601, Центральна частина Києва, м.Київ, 01601, ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористану частину щорічної відпустки.

3. Стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки в сумі 3313 грн. 90 коп.

4. Стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) відшкодування за час затримки виплати компенсації за невикористану частину щорічної відпустки починаючи з 02.06.2018 року по 14.02.2020 року у розрахунку 302 грн. 55 коп. за кожен день затримки.

5. В частині вимог щодо перерахунку стягнутих сум за реквізитами: поточний рахунок ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) НОМЕР_3, Банк «ПриватБанк», МФО банка 305299, код ЄДРПОУ банку 14360570, рахунок банка НОМЕР_4, - відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. А. Устинов