Справа № 9901/14/20
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

іменем України

13 лютого 2020 року

Київ

справа №9901/14/20

адміністративне провадження №П/9901/14/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Шевцової Н. В.,

суддів Бевзенка В. М., Мартинюк Н. М., Шишова О. О., Яковенка М. М.

за участю:

секретаря судового засідання Івашка О. Л.

учасників справи:

позивача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання дій Президента України протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

1. 13 січня 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду як до суду першої інстанції із позовною заявою до Президента України Зеленського Володимира Олександровича (далі - відповідач), в якій просив:

1.1. Визнати дії Президента України Зеленського Володимира Олександровича, що полягають у публічному тлумаченні положень статті 13 Конституції України всупереч змісту та юридичному значенню закріпленому текстом діючої Конституції України протиправними;

1.2. Зобов`язати відповідача спростувати поширені ним відомості щодо «обману закріпленого в Конституції» на всіх інформаційних ресурсах, де такі дії мали місце 11 листопада 2019 року та принести вибачення Українському народові (як єдиному джерелу влади в Україні, що обрав його на цю посаду бути гарантом Конституції, прийнятої Верховною Радою України від Українського народу 28 червня 1996 року) за зневажливе ставлення до Основного Закону України.

2. 15 січня 2020 року ухвалою Верховного Суду в складі судді Касаційного адміністративного суду суддею-доповідачем Шевцовою Н. В. відкрито провадження в цій справі.

3. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11 листопада 2019 року під час виступу на одному з центральних каналів, а також на каналі YouTube «Зе!Новости Украина» відповідач стверджував про наявність обману, закріпленого в Конституції України, а саме положень Конституції України, що земля є об`єктом власності українського народу, адже держава не надала українцям можливості бути повноцінними власниками землі та розпоряджатися нею.

4. Позивач у позовній заяві наводить цитату з виступу Президента України: «Дорогі Українці! Я розповім вам про один з найбільших обманів, який посіяли у свідомості громадян, і який навіть закріплений в Конституції. Це статті Конституції про те, що земля є об`єктом права власності українського народу. Чому це обман? Бо сьогодні, як і всі попередні роки, українці насправді не є повноцінними власниками своєї землі. Держава не надала їм такої можливості. Не створила умови для того, щоб простий українець міг розвивати господарства на своїй землі…».

5. Із посиланням на положення частини другої статті 5, статті 8, статті 19, 85, 102, 124 Конституції України, статті 1, пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про Конституційний суд України», позивач зазначає, що відповідач не наділений повноваженнями вносити до Конституції будь-які зміни, а також тлумачити її на власний розсуд - всупереч змісту та юридичному значенню, закріпленому у тексті самої Конституції, оскільки це повноваження інших органів, зокрема Верховної Ради України та Конституційного Суду України.

6. За доводами позивача, вказаний публічний виступ відповідача (що був масово поширений через ЗМІ) ввів в оману громадян України та посіяв (унормував) у їх свідомості правовий нігілізм у ставленні до Основного Закону України, як «норму» глави держави. Всупереч статті 14 Конституції України на законодавчому рівні відповідач започаткував процес відчуження основного національного багатства, що перебуває під особливою охороною держави.

7. Оскаржуваними діями, на думку позивача, відповідач порушив права громадян, а також Українського народу (як суб`єкта права власності, визначеного статтею 13 Конституції України та статтею 318 Цивільного кодексу України) на правову державу та верховенства права в ній, принизив честь і гідність, у тому числі і його, як людини і громадянина, підірвав міжнародний авторитет України, на вірність якій присягав 20 травня 2019 року.

8. 03 лютого 2020 року у Верховному Суді зареєстровано відзив на позовну заяву.

9. Відповідач у відзиві зазначає, що ні Конституцією України, ні Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено права особи на звернення до суду за захистом «суспільного інтересу». Крім того, на думку відповідача, диск, долучений позивачем до позовної заяви, не містить жодної інформації стосовно того, ким, коли, на якому обладнанні, за яких обставин, на якій підставі було зроблено запис, отже, такий диск не є допустимим та достовірним доказом в розумінні статей 73-74 Кодексу адміністративного судочинства України.

10. 07 лютого 2020 року до Верховного Суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що його позов стосується не «суспільного інтересу», а протиправності дій Президента України при здійсненні ним владних повноважень, зокрема, дотримання присяги і національного законодавства (статей 1, 3, 5, 8, 19, 102, 104, 147, 150 Конституції України).

11. Обґрунтовуючи своє порушене право діями Президента України, позивач зазначив, що відповідач порушив його право власності як суб`єкта, визначеного статтею 13 Конституції України та статтею 318 Цивільного кодексу України, а також право на правову державу.

12. На переконання позивача, положення статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України передбачають наявність порушеного права лише у випадку оскарження нормативно-правового акту.

13. 06 лютого 2020 року в судове засідання як представник відповідача з`явилася Пантюхова Л. Р., яка надала документи на підтвердження своїх повноважень, а саме копію наказу Керівника Апарату Офісу Президента України про призначення її на посаду заступника керівника Головного управління представництва інтересів Президента України в судах Директорату з питань правової політики у порядку переведення. Також Пантюховою Л. Р. надано копію її посадової інструкції, копію Положення про Директорат з питань правової політики Офісу Президента України разом із внесеними до цього Положення змінами, затвердженими наказами Керівника Апарату Офісу Президента України та копію довіреності на представництво інтересів, зокрема, Президента України.

14. Відповідно до частин першої - третьої статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

15. Отже, самопредставництво суб`єкта владних повноважень виникає, зокрема, відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту). Відповідно до Положення про Офіс Президента України, затвердженого Указом Президента України від 25 червня 2019 року № 436/2019, Керівник Апарату Офісу Президента України не наділений повноваженнями визначати коло осіб, які здійснюють самопредставництво Президента України. Таким чином, Положення про Директорат з питань правової політики Офісу Президента України, який є структурним підрозділом Офісу Президента України, та затверджене наказом Керівника Апарату Офісу Президента України, не є належним підтвердженням повноважень самопредставника.

16. Протокольною ухвалою від 06 лютого 2020 року колегія суддів відмовила в допуску Пантюховій Л. Р. як самопредставника Президента України відповідно до пункта 11 Перехідних положень Конституції України та частини третьої статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України через ненадання доказів на підтвердження повноважень здійснювати самопредставництво, а також відклала розгляд справи у зв`язку з неприбуттям в судове засідання відповідача або його повноважного самопредставника (представника).

17. Крім того, в судовому засіданні протокольною ухвалою від 06 лютого 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про залучення як відповідача безпосередньо Президента України Зеленського В. О.

18. 13 лютого 2020 року в судове засідання як представник відповідача з`явився Басай В. О., який на підтвердження повноважень самопредставника відповідача надав копії документів, ідентично наданим Пантюховою Л. Р.

19. 13 лютого 2020 року протокольною ухвалою колегія суддів постановила відмовити Басаю В. О. в допуску до справи як представнику або самопредставнику відповідача, керуючись пунктом 11 Перехідних положень Конституції України, у зв`язку із тим, що цією особою не надано доказів наявності в неї статусу адвоката, а також відповідно до частини третьої статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України через ненадання доказів на підтвердження повноважень здійснювати самопредставництво.

20. 13 лютого 2020 року позивачем в судовому засіданні заявлено клопотання про витребування доказів, а саме копії присяги Президента України.

21. Протокольною ухвалою колегія суддів відмовила в задоволенні клопотання та приєднала клопотання до матеріалів справи.

22. 13 лютого 2020 року колегія суддів, враховуючи думку учасників справи, ухвалила розглядати справу за відсутності відповідача та /або його самопредставника (представника), які вдруге не з`явилися в судове засідання і були повідомлені про час і місце його проведення належним чином.

23. Верховний Суд, розглянувши матеріали адміністративної справи, зазначає таке.

24. Вирішуючи питання щодо наявності адміністративного спору та віднесення цієї справи до справ, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, а також питання щодо її предметної юрисдикції, Верховний Суд виходить з такого.

25. Згідно частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

26. За приписами частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

27. Згідно із пунктом 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

28. За положеннями пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

29. У частині першій статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

30. У пункті 1 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп в справі за зверненнями жителів міста Жовті Води Конституційний Суд України офіційно розтлумачив цю конституційну норму та визначив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

31. За частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

32. Взаємозв`язок права на звернення до суду з метою захисту прав людини випливає також з частиною другою статті 8 Конституції України, за якою звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

33. Отже, конституційне право на доступ до правосуддя не є абсолютним. Метою суду (правосуддя) є захист порушених прав, свобод та інтересів, належних безпосередньо особі, яка звертається за захистом (її суб`єктивних прав).

34. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Заяви № 17160/06 та № 35548/06), пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України» Заява № 377/02).

35. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 лютого 2018 року у справі № П/800/526/17, від 22 березня 2018 року у справі № П/9901/135/18, від 20 березня 2019 року у справі № 808/3230/17 та ін.

36. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України, право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

37. Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

38. За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

39. Отже, завдання адміністративного судочинства не можуть бути реалізовані у разі звернення особи до суду за захистом прав, свобод та інтересів, які не належать їй особисто.

40. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (абзац перший пункту 4.1 Рішення).

41. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

42. Водночас лише участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

43. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту, юридичної природи обставин у справі та реалізації суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах владних управлінських функцій.

44. Визначальним для розуміння спору як адміністративно-правового є не тільки участь суб`єкта владних повноважень, але й характер відповідного спору та його наслідки для суб`єкта спірних правовідносин. Спір набуває ознак публічно-правового за умов здійснення органом публічної влади та /або їх посадовими особами у цих відносинах владних управлінських функцій.

45. Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

46. У справі, що розглядається, позивач обґрунтовує порушення своїх прав опосередковано, а саме: тим, що відповідач під час свого публічного виступу розтлумачив положення статті 13 Конституції України всупереч їх змісту та правовому значенню, фактично, на думку позивача, привласнивши повноваження інших державних органів - Верховної Ради України та Конституційного Суду України.

47. Із наведеного випливає, що жодного безпосереднього порушення конкретних прав позивача або неналежного захисту його законних інтересів внаслідок здійснення відповідачем своїх владних правлінських функцій не здійснено. Жодних рішень, дій чи бездіяльності щодо позивача Президентом України не приймалося/не здійснювалося, публічні-правові відносини між позивачем та Президентом України не виникали.

48. Чинне законодавство не передбачає можливості подання позову в «інтересах правопорядку», «в інтересах суспільства», який відомий у теорії права як «actio popularis», натомість зміст позову свідчить як раз про те, що він поданий «в інтересах суспільства», а не на захист прав, свобод і законних інтересів позивача.

49. Пунктом 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд закриває провадження в справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

50. Тлумачення поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» наведено у правових позиціях Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18 та від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18.

51. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» необхідно розуміти в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

52. У зв`язку з наведеним, а також з огляду на те, що вислови Президента України не створюють безпосередньо для позивача жодних юридичних прав та/чи обов`язків, не потягли за собою прийняття жодного рішення щодо позивача і не призвели до виникнення публічно-правових правовідносин, звернення позивача до суду з позовом є не обґрунтованим.

53. З урахуванням наведених обставин, провадження в адміністративній справі слід закрити.

54. Враховуючи, що Верховний Суд дійшов висновку, що спір у цій справі взагалі не підлягає судовому розгляду, положення частини першої статті 238 та статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України до спірних правовідносин не застосовуються.

55. Враховуючи результати судового розгляду справи, судові витрати на підставі статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 22, 238, 250, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Провадження в адміністративній справі №9901/14/20 за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання дій Президента України протиправними, зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом 15 днів з дня виготовлення повного тексту до Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання на ухвалу Верховного Суду апеляційної скарги, якщо її не скасовано, вона набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Н. В. Шевцова

Судді: В. М. Бевзенко

Н. М. Мартинюк

О. О. Шишов

М. М. Яковенко

Повний текст ухвали складено 18 лютого 2020 року