Справа № 640/10169/19
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2020-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2020 року м. Київ № 640/10169/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Маруліної Л.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
провизнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить:

- визнати протиправним бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не призначення пенсії за віком як державному службовцю відповідно до п. 10 та 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VІІІ "Про державну службу" відповідно до ст. 37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993 р. ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до п. 10 та 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VIII "Про державну службу" відповідно до ст. 37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993 р.;

- стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем в порушення вимог чинного законодавства відмовлено у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком як державному службовцю, згідно пунктів 10 та 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.12.2015 року №889-VIII «Про державну службу» та відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 року №3723-ХІІ «Про державну службу».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.06.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

24.07.2019 року представником відповідача через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярія) подано Відзив по справі, в якому зазначено, що статтею 25 Закону № З723-XII визначено сім категорій посад державних службовців, в залежності від яких встановлювались ранги державних службовців.

Разом з тим, зазначено, що право особи на призначення пенсії за Законом № 889-VІІІ визначається за записами трудової книжки (в необхідних випадках із дорученням інших документів), встановлювати відповідність займаної особою посади, посадам, визначеним в статті 25 Закону № 3723-ХІІ. Основним критерієм, який визначає підстави для зарахування того чи іншого періоду роботи особи на посаді державного службовця до стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, є встановлення за займаною посадою відповідного рангу.

При цьому, стаття 46 Закону № 889-ХІІІ та постанова Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 229, якою затверджено Порядок обчислення стажу державної служби, не застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Також повідомлено, що відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (02.03.2015 року №2013-ХІІІ) з 1 червня 2015 року скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про державну службу».

Таким чином, відповідач вважає, що дії ГУ ПФУ в м. Києві є правомірними та такими, які не порушують умов законодавства та просить суд в задоволенні адміністративного позову громадянки ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві відмовити в повному обсязі.

14.08.2019 року засобами поштового зв`язку від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій останнім посилаючись на норми законодавства зазначено, що позивач мала достатньо стажу державного службовця та 11 ранг держслужбовця, що є достатнім для призначення пенсії, та вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню.

18.10.2019 року представником позивача через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярія) подано Заяву про пришвидшення розгляду справи та винесення рішення.

23.10.2019 року на вищезазначену заяву позивача, судом надано відповідь за підписом судді.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

06.03.2019 року позивач звернулась до відповідача із заявою щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком як державному службовцю, згідно пунктів 10 та 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.12.2015 року №889-VIII «Про державну службу» та відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 року №3723-ХІІ «Про державну службу».

Листом від 08.05.2019 року №96187/03 відповідачем відмовлено у призначенні позивачу пенсії за нормами Закону №889-VIIІ через відсутність 20-річного стажу державної служби.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернулась до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема, порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначає Закон України від 10.12.2015 року №889-VIII "Про державну службу".

Відповідно до пункту 2 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VIII з 01.05.2016 року втратив чинність Закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пункті 10 і 12 цього розділу.

Пунктами 10, 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, за наявності в особи станом на 01.05.2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-XII, у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною першою статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом 1 частини першої статті 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Тобто, до 01.05.2016 року (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) право на пенсію державного службовця мали особи, які:

а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;

б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01.05.2016 року, відповідно до статті 90 Закону № 889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону 3723-ХІІ.

Як вже зазначалось судом, відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 попереднього Закону у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону 3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 року певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 року на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону № 3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ після 01.05.2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону, а саме, щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Отже, після 01.05.2016 року (дата набрання чинності Законом України від 10.12.2015 року № 899 "Про державну службу") зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений підпунктом 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VIII, та мають передбачені частиною першою статті 37 Закону 3723-ХІІ вік і страховий стаж.

Аналогічну правову позицію щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлено у постанові Верховного Суду від 10 липня 2018 року у справі № 591/6970/16-а.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача судом встановлено, що:

- 15.07.1997 року прийнято присягу державного службовця;

- 15.07.1997 року призначено на посаду інспектора вантажного відділу Керченської митниці;

- 01.10.1997 року переведено на посаду інспектора відділу статистики, контролю та аналізу Керченської митниці;

- 15.10.1997 року присвоєно персональне звання «Інспектор митної служби ІІІ рангу»;

- 15.12.1998 року переведено на посаду інспектора відділу тарифів та митної вартості Керченської митниці;

- 04.11.1999 року присвоєно персональне звання «Інспектор митної служби ІІ рангу»

- 21.06.2000 року переведено на посаду старшого інспектора сектора тарифів і митної вартості Керченської митниці;

- 19.12.2001 року присвоєно персональне звання «Інспектор митної служби І рангу»;

- 07.06.2002 року призначено на посаду начальника сектору тарифів та митної вартості Керченської митниці;

- 09.10.2003 року звільнено по переводу до Кримської регіональної митниці.

- 10.10.2003 року прийнято на посаду старшого інспектора сектора контролю за правильністю визначення митної вартості відділу контролю митної вартості Кримської регіональної митниці;

- 15.12.2003 року присвоєно персональне звання «Радника митної служби ІІІ рангу»;

- 01.04.2004 року присвоєно спеціальне звання «Інспектор митної служби ІІ рангу»;

- 23.06.2005 року звільнено в порядку переводу в Керченську митницю.

- 24.06.2005 року призначено на посаду начальника сектору митної вартості та номенклатури Керченської митниці;

- 24.04.2006 року присвоєно спеціальне звання «Інспектор митної служби І рангу»;

- 07.07.2006 року переведено на посаду начальника відділу митних платежів Керченської митниці;

- 22.08.2006 року присвоєно спеціальне звання «Радник митної служби ІІ рангу»

- 30.09.2008 року звільнено по переведенню до Кримської митниці;

- 01.10.2008 року прийнято в Кримську митницю на посаду начальника сектору відділу митних платежів на митному посту «Керч»;

- 02.04.2009 року переведено на посаду головного інспектора сектору оформлення відділу митних платежів;

- 21.06.2010 року переведено на посаду головного інспектора сектору оформлення відділу адміністрування митних платежів;

- 20.01.2012 року переведено на посаду головного інспектора сектору по контролю за визначенням країни походження товарів відділу митних платежів Кримської митниці;

- 01.06.2013 року переведено на посаду старшого інспектора відділу митного оформлення №3 митного поста «Керч» Кримської митниці Міндоходів;

- 01.06.2013 року присвоєно 12 ранг державного службовця;

- 15.08.2013 року звільнено із займаної посади у порядку переведення до Міністерства доходів і зборів України;

- 16.08.2013 року призначено в порядку переведення на посаду головного державного інспектора відділу розробки нормативно-правових актів управління методології митних платежів Департаменту координації нормотворчої та методологічної роботи з питань оподаткування, як така, що успішно пройшла оподаткування;

- 16.08.2013 року присвоєно 11 ранг держслужбовця;

- 05.12.2013 року присвоєно спеціальне звання «Радник податкової та митної справи ІІ ранг»;

- 04.09.2014 року відповідно до постанови КМУ від 21.05.2014 року №160 «Про утворення Державної фіскальної служби України» у зв`язку з утворенням Державної фіскальної служби України шляхом перетворення Міністерства доходів і зборів України переведено на посаду головного державного інспектора відділу загальної методології оподаткування управління загальної методології оподаткування та взаємодії з органами державної влади Департаменту методологічної роботи з питань оподаткування Державної фіскальної служби України;

- 29.03.2016 року у зв`язку зі зміною штатного розпису переведено на посаду заступника начальника відділу загальної методології оподаткування управління координації роботи з вдосконалення податкової системи Департаменту методологічної та нормотворчої роботи, як таку, що успішно пройшла стажування;

- 12.12.2016 року у зв`язку зі зміною організаційної структури та штатного розпису ДФС переведено на посаду заступника начальника управління начальника відділу методології та розгляду звернень управління адміністрування митних платежів Департаменту адміністрування та митних платежів.

Крім того, до матеріалів справи додано копію Довідки №75 Державної фіскальної служби України від 05.03.2019 року №04/75, яку видано ОСОБА_1 про те, що вона дійсно з 04.09.2014 працює в Державній фіскальній службі України. З 29.10.2018 по цей час працює на посаді заступника начальника управління-начальника відділу нормативного забезпечення та розгляду звернень управління митних платежів Департаменту адміністрування митних платежів та митно-тарифного регулювання, яка віднесена до категорії «Б» посад державної служби та має спеціальне звання радник податкової та митної справи І рангу.

Положеннями статті 37 Закону України від 16.12.1993 року №3723-ХІІ «Про державну службу». визначено, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Крім того, згідно зі статтею 569 Митного кодексу України, який набрав чинності з 01.06.2012 року, працівники органів доходів і зборів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу (здійснюють державну митну справу), здійснення організаційного, юридичного, кадрового. Фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи органів доходів і зборів є державними службовцями. Правове становище посадових осіб органів доходів і зборів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.

За приписами статті 588 Митного кодексу України пенсійне забезпечення посадових осіб органів доходів і зборів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому період роботи (служби) зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) в органах доходів і зборів зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Водночас, норми Митного кодексу України від 11.07.2002 року, який був чинний з 01.01.2004 року 01.06.2012 року в період перебування позивача на посадах в органах митної служби, визначали, що працівники митних органів є посадовими особами на них розповсюджується дія Закону України «Про державну службу», в тому числі щодо пенсійного забезпечення, зокрема, стаття 430 визначала, що пенсійне забезпечення посадових осіб митної служби України здійснюється відповідно до умов і порядку, встановлених Законом України «Про державну службу», а стаття 408 - що правовий статус посадових осіб питної служби України, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, цим Кодексом, а в частині, що не регулюється ним, - Законом України «Про державну службу».

Аналогічні положення були передбачені Митним кодексом України від 12.12.1991 року, що чинний з 01.01.1992 року до 16.05.2008 року, а саме стаття 156 передбачала, що працівник митного органу України є представником державного органу.

Таким чином, стаж державної служби Позивача в органах митної служби на момент звернення з позовною заявою складав 16 років 1 місяць 1 день.

Відповідно до пункту 344.1 статті 344 Податкового кодексу України пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу».

При цьому період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого визначеним Законом.

Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №283 від 03.05.1994 року (чинного до 01.05.2016 року, тобто в період проходження позивачем служби в органах державної податкової служби) визначались посади і органи, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.

Згідно з частинами 2, 3, 12 вказаного Порядку до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів; на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком; на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (2493-14), а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.

З огляду на встановлені судом обставини, враховуючи, що стаж державної служби позивача на момент звернення з позовною заявою складав 21 рік 7 місяців 22 дні та досягнення позивачем пенсійного віку, суд приходить до висновку, що позивач набула право на призначення їй пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та вона набула чинності для України 11.09.1997 року.

Частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справ керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України"" (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) нагадав, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства"" (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-II).

За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В свою чергу відповідачем не надано суду жодних належних і допустимих у розумінні статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України доказів, які б підтверджували правомірність прийняття оскаржуваного рішення.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем сплачено судовий збір за подання позову до Окружного адміністративного суду у розмірі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією від 30.05.2019 року №1500.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про стягнення судового збору на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо не призначення пенсії за віком як державному службовцю відповідно до п. 10 та 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VІІІ "Про державну службу" відповідно до ст. 37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993 р. ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зобов`язати призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до п. 10 та 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VIII "Про державну службу" відповідно до ст. 37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993 р.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16) витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.), відповідно до квитанції від 30.05.2019 року №1500.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16);

Повне судове рішення складено 17.02.2020 року

Суддя Л.О. Маруліна