Справа № 240/11484/19
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2020-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 112030500
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування пункту рішення, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати пункт 31 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 16.08.2019 №109, про відмову йому, як військовослужбовцю за контрактом, у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому вперше при первинному огляді інвалідності 3 групи з 29.05.2019, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини;
- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити йому, як військовослужбовцю за контрактом, одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням йому вперше при первинному огляді інвалідності 3 групи з 29.05.2019, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2019 року, відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та в Порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, з урахуванням попередніх виплат.
Ухвалою судді від 12 листопада 2019 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Крім того, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Копію вищезазначеної ухвали суду, а також копію позовної заяви з доданими до неї документами 14 листопада 2019 року було надіслано на адресу місцезнаходження Міністерства оборони України, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, що повернулось на адресу суду, ухвалу про відкриття провадження у справі Міністерство оборони України отримало 20 листопада 2019 року (а.с.28).
02 грудня 2019 року до суду надійшли письмові пояснення Міністерства оборони України щодо позову, в яких зазначено, що відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а тому просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 . Таку позицію відповідач аргументував тим, що відповідно до чинного законодавства, у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності чи ступеня втрати працездатності, виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку зі змінами, що відбулися не здійснюється. Оскільки ступінь втрати працездатності у розмірі 15% був встановлений позивачу в 2015 році, а ІІІ групу інвалідності йому було встановлено у 2019 році, тобто понад дворічний термін, то право на отримання одноразової грошової допомоги у позивача відсутнє. На підтвердження такої позиції відповідач посилається на висновок Верховного Суду, викладений у постанові по справі №806/2187/18. З огляду на зазначене, відповідач зазначає, що рішення Міністерства оборони України №109 від 16.08.2019 відповідає зазначеній нормі законодавства. Також, відповідач наголошує, що позовні вимоги в частині зобов`язання Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу є втручанням в дискреційні повноваження Міністерства оборони України та виходить за межі завдань адміністративного судочинства (а.с.29-31).
Відповідно до норм ст.ст. 257, 263 КАС України дана адміністративна справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.
У відповідності до частини четвертої статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що з 27.03.2014 ОСОБА_1 перебував на військовій службі в Збройних Силах України, що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 14.08.2019 №2021 (а.с.16).
Під час проходження військової служби ОСОБА_1 брав безпосередньо участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
З наявної у матеріалах справи довідки військової частини НОМЕР_2 від 29.07.2014 №1543 вбачається, що 21.07.2014 року ОСОБА_1 при виконанні бойового завдання (АТО) одержав закриту черепно-мозкову травму та струс головного мозку (а.с.17).
У зв`язку з цим, 27 листопада 2015 року Кіровоградською обласною МСЕК №2 був проведений огляд ОСОБА_1 за наслідками якого позивачу, починаючи з 27.11.2015 було встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 15%, внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби. що підтверджується наявною у матеріалах справи копією довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 10 ААА №123389 (а.с.18).
Дослідивши наявну у матеріалах справи копію свідоцтва про хворобу №937 суд встановив, що 23.04.2019 госпітальною ВЛК військової частини НОМЕР_3 з метою визначення ступеня придатності позивача до високомобільних десантних військ був проведений огляд старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , за наслідками якого встановлено, що отримана ним 21.07.2014 травма (закрита черепно-мозкова травма та струс головного мозку), пов`язана із захистом Батьківщини, а також зроблено висновок про те, що позивач непридатний до служби у високомобільних десантних військах (а.с.19-20).
31 травня 2019 року Житомирською обласною МСЕК №2 був проведений первинний огляд ОСОБА_1 за наслідками якого позивачу, починаючи з 29.05.2019 встановлена ІІІ група інвалідності внаслідок травми, так, пов`язаної із захистом Батьківщини, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААБ №548557 (а.с.21).
У зв`язку із встановленням з 29.05.2019 ІІІ групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, позивач 19 липня 2019 року звернувся до Міністерства оборони України через військову частину НОМЕР_1 із заявою про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Розглянувши подані ОСОБА_1 заяву та документи, комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийняла рішення, оформлене протоколом від 16.08.2019 №109 про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги. Підставою для прийняття такого рішення стало те, що між первинною втратою працезданості, яка визначалась у відсотках та втратою працездатності у вигляді встановлення ІІІ групи інвалідності пройшов термін понад 2 роки (а.с.24).
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.
Вирішуючи публічно-правовий спір та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, система їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах визначені в Законі України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII).
У відповідності до ч. 1 ст. 3 Закону № 2011-XII останній поширюється, зокрема, на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісті.
Відповідно до ст. 12 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з ст. 2 Закону № 2011-XII ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом спірних правовідносин у даному випадку є вимога призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, як інваліду ІІІ групи внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Пунктом 7 ч. 2 ст. 16 Закону України № 2011-XII (в редакції чинній на момент встановлення позивачу 15 % втрати працездатності) встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.
Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 16 Закону №2011-XII (в редакції чинній на момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
У разі встановлення військовослужбовцю інвалідності IІI групи одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року (п. "б" ч. 1 ст.16-2 Закону №2011-XII).
Відповідно до ч. 6, 9 статті 16-3 Закону України № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерв визначений в Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975).
Пунктом 3 Порядку № 975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності; а у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Як встановлено із матеріалів справи, ОСОБА_1 ступінь втрати працездатності у розмірі 15% без встановлення інвалідності, внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, що надавало йому право на отримання одноразової грошової допомоги, було встановлено 27 листопада 2015 року (а.с.18). Натомість, встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаного із захистом Батьківщини, відбулося 29 травня 2019 року (а.с.21).
Суд зазначає, що Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" був доповнений статтями 16-1, 16-2, 16-3 та 16-4 на підставі Закону України від 04.07.2012 № 5040-VI "Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців", який набрав чинності з 1 січня 2014 року.
Частиною 2 статті 16-2 Закону № 2011-XII (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу 15 % втрати працездатності) визначено, що одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.
При цьому, пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-XII (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу 15 % втрати працездатності) передбачено, що у разі, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Зі змісту зазначеної норми вбачається, що військовослужбовець, якому первинно встановлено ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності, у разі якщо в подальшому під час повторного огляду йому встановлять вищу групи інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, набуває право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, у випадку, якщо така зміна відбулася протягом двох років з моменту первинного встановлення ступеню втрати працездатності без встановлення інвалідності.
Наведені норми узгоджуються зі змістом пункту 8 Порядку №975 (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу 15 % втрати працездатності), відповідно до якого, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
В контексті спірних правовідносин суд зазначає, що положення пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII застосовується до усіх правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01 січня 2014 року.
Отже, законодавство, чинне на момент виникнення у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ступеня втрати працездатності в розмірі 15 %, обмежувало дворічним строком можливість отримання такої допомоги у більшому розмірі у разі подальшого встановлення більшого відсотку втрати працездатності або подальшої зміни групи інвалідності.
Згодом Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року №1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII було доповнено абзацом другим такого змісту: "У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється".
Таким чином, пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-XII (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) було встановлено, що у разі якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.
З наведеного вбачається, що обидві норми пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII (його 1 і 2 абзаци) передбачають обмеження дворічним строком періоду, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, дворічним строком. При цьому, дворічний строк обчислюється з часу первинного встановлення ступеня втрати працездатності або групи інвалідності.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.08.2019 по справі №806/2187/18, яка відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII, є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Таким чином, суд звертає увагу, що як на час первинного встановлення позивачу ступеня втрати працездатності у розмірі 15% (27.11.2015), так і на час встановлення йому інвалідності ІІІ групи (29.05.2019) законодавство обмежувало право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі дворічним строком.
Здійснивши системний аналіз норм Закону №2011-XII та Порядку №975 у редакції, чинній на час первинного встановлення позивачеві ступеня втрати працездатності у розмірі 15%, суд дійшов висновку, що законодавство допускає можливість виплати грошової допомоги у разі встановлення військовослужбовцю більшого ступеня втрати працездатності або групи інвалідності, проте при їх зміні протягом двох років з моменту первинного встановлення ступеня втрати працездатності.
Таким чином, позивач скористався своїм правом на отримання одноразової допомоги у випадку втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, передбаченим статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
З 29.05.2019 ОСОБА_1 , за наслідками огляду МСЕК, було первинно встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, тобто після спливу дворічного терміну, з моменту встановлення йому з 27.11.2015 ступеню втрати працездатності.
Вказане свідчить про те, що позивачу встановлено групу інвалідності у понад дворічний термін після встановлення йому ступеню втрати працездатності, що виключає його право на отримання одноразової грошової допомоги у збільшеному розмірі.
Судом також враховується сутність цієї допомоги як одноразової виплати, що виключає визнання за позивачем права на її повторне отримання у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму. Мова може йти лише про право на отримання цієї допомоги у збільшеному розмірі, яке, як на момент первинного встановлення позивачу втрати працездатності, так і на момент встановлення йому інвалідності ІІІ групи, було обмежено дворічним строком, не дотриманим позивачем за обставин даної справи.
Щодо посилання позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 20.03.2018 у справі №295/3091/17, відповідно до якої в силу статті 58 Конституції України, норма Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", що набрала чинності 01 січня 2017 року та якою статтю 16-3 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" було доповнено пунктом 4 про відсутність права на отримання одноразової грошової допомоги у разі зміни групи інвалідності понад дворічний термін, на може розповсюджуватися на спірні правовідносини, тому що на момент первинного встановлення групи інвалідності, вказані положення ще не були прийнятті, суд зазначає наступне.
Вказана позиція не може бути врахована при вирішенні даної справи, оскільки вказана постанова ухвалена за інших фактичних обставин. Зокрема, у справі №295/3091/17, що розглядалась Верховним Судом на момент первинного встановлення позивачу інвалідності (2012 рік) стаття 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції чинній до 01 січня 2014 року) не містила норм щодо обмежень виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі у випадку встановлення вищої групи інвалідності. До 01 січня 2014 року, законодавчі положення про одноразову грошову допомогу не обмежували право на її виплату дворічним строком з моменту первинного встановлення інвалідності, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду в постанові від 23 жовтня 2018 року у справі № 806/774/16.
Вищезазначене свідчить на користь висновку, що постанова від 20.03.2018 у справі №295/3091/17 прийнята Верховним Судом за наслідками інших фактичних обставин справи щодо часу первинного встановлення інвалідності та її подальшої зміни, а відтак і за іншого законодавчого регулювання спірних правовідносин, а тому викладена у ній правова позиція не підлягає врахуванню при розгляді судом даної справи.
Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідачем на виконання частини другої статті 77 КАС України та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів підтверджено правомірність рішення про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 16.08.2019 № 109, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 6-9, 77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович