Справа № 826/17773/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Келеберда В.І.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року Справа № 826/17773/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника відповідача Іванюка Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 жовтня 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України

про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач) про:

- скасування рішення Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, від 04.09.2018 № 1.16/6-2018 про відмову в переведенні ОСОБА_2 , засудженого до довічного позбавлення волі, із Замкової виправної колонії (№ 58) до Івано-Франківської установи виконання покарань (№ 12);

- зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву від 08.08.2018.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 жовтня 2019 року адміністративний позов було задоволено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не наведено жодних законних підстав та не обґрунтовано у достатній мірі відмову у переведені засудженого ОСОБА_2 до іншої установи відбування покарань, яка максимально наближена до місця його проживання до засудження та до місця постійного проживання його близьких родичів, а також з того, що відповідачем не надано жодних доказів того, що ним взагалі перевірялася можливість переведення зазначеної особи до іншої установи виконання покарань, зокрема наявність у ній вільних місць та умови для переведення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, та надавалася оцінка документам, доданим позивачем до заяви від 08.08.2018.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що позовні вимоги у цій справі заявлені ОСОБА_1 до неналежного відповідача, оскільки оскаржуване нею рішення прийнято Комісією, яка з квітня 2018 року діє у складі Державної кримінально-виконавчої служби України, що є самостійною юридичною особою.

При цьому, апелянт також наголошує, що ним не розглядалося питання про переведення засудженого ОСОБА_2 до іншої установи відбування покарань та не приймалося рішення, яке позивач оскаржує в цій справі, що Міністерство юстиції України не порушувало прав та інтересів позивача.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2020 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на правомірності висновків суду першої інстанції та на необґрунтованості доводів апелянта, зазначаючи про незаконність етапування її сина в лютому 2017 року до Замкової виправної колонії.

Крім того, у своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач просить суд постановити окрему ухвалу про порушення законності в діяльності Міністерства юстиції України про протиправне етапування її сина в лютому 2017 року до Замкової виправної колонії.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 засуджений до довічного позбавлення волі та відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Замковій виправній колонії (№ 58).

Зазначена особа є уродженцем м. Івано-Франківська, його близькі родичі, а саме: батько - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_1 та брат - ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

08.08.2018 позивач звернулася до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України із заявою про переведення її сина ОСОБА_2 із Замкової ВК № 58 до Івано-Франківської УВП № 12.

В обґрунтування зазначених вимог позивач зазначила, що родичам важко відвідувати засудженого ОСОБА_2 через значну відстань до місця відбуття покарання та незадовільний стан здоров`я його батька, матері, діда та баби, що ускладнює підтримання сімейних та родинних зв`язків та перешкоджає спілкуванню засудженого з рідними.

До вказаної заяви позивачем було додано виписку з будинкової книжки про реєстрацію та склад сім`ї, копію паспорта та РНОКПП ОСОБА_2 , копію свідоцтва про шлюб, копії паспорта та посвідчення ОСОБА_1 , копію пенсійного посвідчення ОСОБА_3 , копії посвідчень ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , копії МСЕК ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , медичні довідки та виписки, копію довідки з особової справи засудженого.

04.09.2018 Центральної комісією Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення (далі - Комісія) прийнято рішення № 1.16/6-2018 про відмову в переведенні засудженого ОСОБА_2 , про що зазначено в пункті 2.7 протоколу Комісії від 04.09.2018 № 6 з посиланням на відсутність підстав, передбачених частиною другою статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Листом від 06.09.2018 № 10119/Ми зазначене рішення доведено до відома позивача.

Позивач, вважаючи таке рішення протиправним, звернулася до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кримінально-виконавчим кодексом України (далі - КВК України), Постановою Кабінету Міністрів України від 13.09.2017 № 709 «Про утворення міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань» (далі - Постанова № 709), Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 (далі - Положення № 228), Положенням про центральну та міжрегіональну комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 № 680/5 (далі - Положення № 680/5).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з Положенням № 228 Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, зокрема, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

У пункті 3 Положення № 228 закріплено, що основними завданнями Мін`юсту, серед іншого, є: забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації; забезпечення формування системи наглядових, соціальних, виховних та профілактичних заходів, які застосовуються до засуджених та осіб, узятих під варту; контроль за дотриманням прав людини і громадянина, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань, реалізацією законних прав та інтересів засуджених та осіб, узятих під варту.

Відповідно до підпункту 958 пункту 4 Положення № 228 Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань визначає вид установи виконання покарань, у якій відбуватимуть покарання засуджені до позбавлення волі, здійснює розподіл, переводить їх та осіб, узятих під варту, з однієї установи до іншої.

Згідно з пунктом 7 Положення № 228 Мін`юст здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи Мін`юсту.

Постановою № 709 передбачено, що Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України утворено як юридичну особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань.

Відповідно до пункту 3 розділу І Положення № 680/5, Центральна комісія - колегіальний орган, що утворюється в Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, який розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, здійснює направлення для відбування покарання окремо визначених осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої.

Пунктом 1 розділу IV Положення № 680/5 встановлено, що у своїй діяльності комісії керуються Конституцією України та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства, Положенням №228, цим Положенням та матеріалами про особу засудженого.

Згідно з частиною другою статті 7 КВК України засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Частиною шостою статті 57 КВК України передбачено, що допускається переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого для розміщення засудженого за місцем проживання його близьких родичів за наявності поважних причин, що перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цьому виправному центрі. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, за поданням адміністрації виправного центру, погодженим з начальником відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, та спостережною комісією.

Відповідно до статті 93 КВК України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого. Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Згідно з пунктом 17.1 Рекомендацій № R (2006) 2 Комітету Міністрів держав-учасниць «Європейські пенітенціарні правила», прийнятих Комітетом Міністрів на 952-й зустрічі Заступників Міністрів 11 січня 2006 року, по можливості ув`язнені повинні направлятися для відбуття покарання в пенітенціарні установи, розташовані поблизу від міста проживання або місць соціальної реабілітації. При розподілі варто враховувати вимоги, пов`язані із продовженням кримінального розслідування та забезпеченням безпеки, а також потребу створення відповідного режиму для всіх ув`язнених. По можливості, варто узгоджувати з ув`язненим первісно призначене для нього місце відбуття покарання та будь-які наступні переведення з однієї пенітенціарної установи до іншої.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що розгляд питання щодо можливості переведення засудженого з однієї установи відбування покарань до іншої належить до компетенції Комісії, що утворюється та дії у складі Адміністрації ДКВС України.

У свою чергу, Адміністрація ДКВС України має статус міжрегіонального територіального органу з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України.

При цьому, законодавством передбачено можливість переведення засудженого з однієї установи відбування покарань до іншої за виняткових обставин, наявність яких повинна бути досліджена Комісією при розгляді відповідної заяви особи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що в оскаржуваному позивачем рішенні Комісії від 04.09.2018 не наведено аналізу ані доводів позивача, викладених у її заяві від 08.08.2018, щодо необхідності переведення її сина до іншої установи відбування покарань, ані документів, що були додані позивачем до вказаної заяви.

При цьому, з матеріалів справи взагалі не вбачається, що Комісією здійснювалося дослідження матеріалів заяви позивача та перевірялася наявність відповідних правових підстав, передбачених КВК України, для її задоволення.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності вказаного рішення Комісії та необхідності зобов`язання Адміністрації ДКВКС у складі Міністерства юстиції України повторно розглянути заяву позивача від 08.08.2018.

При цьому, апеляційний суд враховує висновки Європейського Суду з прав людини, викладені в рішенні від 23.10.2014 у справі «Вінтман проти України» (Vintman v. Ukraine, № 28403/05), відповідно до яких засуджені до позбавлення волі мають надалі користуватись основоположними правами та свободами, гарантованими Конвенцією, окрім права на свободу. У своїй практиці Суд також визнав, що Конвенція не надає засудженим до позбавлення волі права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені відокремлені від своїх родин та перебувають на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі. Однак поміщення засудженого до колонії, розташованої на такій відстані від місця проживання його родини, що дуже ускладнює або навіть унеможливлює побачення, може за певних обставин становити втручання у сімейне життя, оскільки можливість для членів родини відвідувати засудженого є надзвичайно важливою для підтримання сімейного життя.

Доводи апелянта про те, що позовні вимоги у цій справі заявлені ОСОБА_1 до неналежного відповідача, оскільки оскаржуване нею рішення прийнято Комісією, яка з квітня 2018 року діє у складі Державної кримінально-виконавчої служби України, що є самостійною юридичною особою, а також про те, що ним не розглядалося питання про переведення засудженого ОСОБА_2 до іншої установи відбування покарань та не приймалося рішення, яке позивач оскаржує в цій справі, і Міністерство юстиції України не порушувало прав та інтересів позивача, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на вищевикладене.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила винести окрему ухвалу у відношенні відповідача. Однак, з цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 249 КАС України винесення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду, і для реалізації даного права мають бути відповідні правові підстави, наявність яких при розгляді цієї справи апеляційним судом не встановлена.

Надаючи оцінку доводам обох сторін, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга Міністерства юстиції України підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 жовтня 2019 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 18 лютого 2020 року.

Головуючий суддя

Судді: