Справа № 826/16743/16
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Мельничука В.П. Федотова І.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:

визнати дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті належної ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги з приводу інвалідності, відповідно до вимог статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII неправомірними;

зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу з приводу інвалідності, відповідно до вимог частини другої статті 16 Закону №2011-XII від 20.12.1991 (у редакції, чинній на час встановлення позивачу II групи інвалідності) та виплатити одноразову грошову допомогу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною відмову Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва, або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби (протокол від 08 липня 2016 року №55) щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в зв`язку зі встановленням інвалідності, яка настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, що пов`язане з виконанням обов`язків військової служби під час участі в бойових діях у складі миротворчих сил ООН на підставі частини другої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (у редакції, чинній на день встановлення інвалідності). Зобов`язано Міністерство оборони України виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в зв`язку зі встановленням інвалідності, яка настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, що пов`язане з виконанням обов`язків військової служби під час участі в бойових діях у складі миротворчих сил ООН на підставі частини другої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (у редакції, чинній на день встановлення інвалідності).

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Міністерство оборони України звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та прийняти в нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що у позивача відсутнє право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки, інвалідність встановлено значно пізніше, ніж через три місяці після звільнення з військової служби, внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мало місце в період її проходження.

07 лютого 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Наказом Міністра оборони України від 21 вересня 2004 року №668 полковника ОСОБА_1 , начальника оперативного відділу заступника начальника штабу управління аеромобільних військ Головного командування Сухопутних військ, відповідно до "Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України ", звільнено з військової служби у запас за пунктом 67, підпунктом "б" (за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу.

Наказом Головнокомандувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30 вересня 2004 року №186 полковника ОСОБА_1 виключено із списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтв від 16 жовтня 2012 року №2010, захворювання пов`язані з виконанням ОСОБА_1 обов`язків військової служби під час участі в бойових діях в складі миротворчих сил ООН.

Довідкою МСЕК серія 10 ААА №793705 ОСОБА_1 з 05 листопада 2012 року встановлено ІІ групу інвалідності, у зв`язку з захворюваннями, пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби під час участі в бойових діях в складі миротворчих сил ООН.

Так, листом від 30 жовтня 2015 року №10646 Київський міський військовий комісаріат направив документи ОСОБА_1 щодо виплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку з інвалідністю ІІ групи до Департаменту фінансів Міністерства оборони України.

Київський міський військовий комісаріат листом від 26 листопада 2015 року №11650 повідомив позивача, про повернення Департаментом фінансів Міністерства оборони України документів позивача без реалізації.

Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 25 січня 2016 року у справі №760/22587/15-а позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду війни згідно зі статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності), зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу як інваліду війни згідно зі статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 25 січня 2016 року скасовано, визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги в разі інвалідності, зобов`язано Міністерство оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності відповідно до статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та прийняти відповідне рішення. В задоволенні іншої частини адміністративного позову відмовлено.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Київського міського військового комісаріату із заявою від 08 червня 2016 року щодо виконання судового рішення в адміністративній справі №760/22587/15-а та передання комісії Міністерства оборони України звернення ОСОБА_1 з документами про надання одноразової грошової допомоги, як інваліду війни ІІ групи.

Відповідно до Витягу з протоколу засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва, або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 08 липня 2016 року №55, полковнику ОСОБА_1 відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки, на день звільнення ОСОБА_1 діяла стаття 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", яка передбачала обов`язкове особисте страхування та не передбачала виплату одноразової грошової допомоги.

Не погоджуючись із відмовою у виплаті одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон №2011-XII), (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 вищевказаного Закону, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

В силу ч. 1 ст. 9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно ст. 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Нормами частини 2 статті 16 Закону №2011-XII передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Згідно підпункту 4 пункту 2 "Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499 (в редакцій, чинній на час встановлення інвалідності), одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям строкової служби у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) без встановлення групи інвалідності, заподіяного їм під час проходження військової служби, чи в разі настання інвалідності під час проходження військової служби та особам, звільненим із строкової військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, залежно від ступеня втрати працездатності у розмірі, що визначається у відсотках десятирічного грошового забезпечення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Витягу із наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 21 вересня 2004 року №668, згідно "Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України", полковника ОСОБА_1 , начальника оперативного відділу заступника начальника штабу управління аеромобільних військ Головного командування Сухопутних військ, звільнено з військової служби у запас за пунктом 67, підпунктом "б" (за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу (а.с. 9).

Згідно Довідки до акта огляду МСЕК серія 10 ААА №793705, ОСОБА_1 з 05 листопада 2012 року встановлено другу групу інвалідності, у зв`язку з захворюваннями пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби під час участі в бойових діях в складі миротворчих сил ООН (а.с. 11).

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 20 грудня 2019 року у справі № 712/1671/16а зазначив наступне: « 21. Виходячи з системного аналізу положень статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядку № 499 та Порядку № 975, право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням 1, 2 чи 3 групи інвалідності є самостійним, оскільки визнає різний розмір для кожної групи інвалідності та не ставиться у залежність від черговості їх призначення. Проте, при обрахунку її кінцевого розміру, законодавцем встановлено застереження, що в разі отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку з призначенням нижчої групи інвалідності, розмір за вищою групою інвалідності визначається з врахування раніше отриманих виплат.

27. Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги».

Таким чином, на думку колегії суддів, при вирішенні питання про призначення та виплату позивачу одноразової грошової допомоги, повинні застосовуватися положення законодавства, що були чинними на час встановлення ОСОБА_1 інвалідності, у зв`язку з захворюваннями, пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби під час участі в бойових діях в складі миротворчих сил ООН.

Матеріали справи свідчать, що, відповідно до Витягу з протоколу засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва, або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 08 липня 2016 року №55, полковнику ОСОБА_1 відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки, на день його звільнення діяла стаття 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", яка передбачала обов`язкове особисте страхування та не передбачала виплату одноразової грошової допомоги (а.с. 20).

Так, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 278/307/17 вказав: «… "обов`язкове особисте державне страхування" та "одноразова грошова допомога" є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Верховний Суд України неодноразово усував розбіжності у застосуванні норм статті 16 Закону №2011-ХІІ, висловивши правовий висновок, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності та часу звільнення. Тобто, застосування статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби».

Таким чином, колегія суддів вважає, що Комісією з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва, або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби протиправно відмовлено ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки, право позивача на виплату одноразової грошової допомоги пов`язується не з фактом його звільнення зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності.

Щодо доводів апелянта про те, що у позивача відсутнє право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки, інвалідність встановлено значно пізніше, ніж через три місяці після звільнення з військової служби, колегія суддів зазначає наступне.

Так, частиною 2 статті 16 Закону №2011-XII передбачено право особи на отримання одноразової грошової допомоги, також, у випадку, якщо інвалідність настала після звільнення з військової служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби.

Як вбачається з Витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтв від 16 жовтня 2012 року №2010, 19 грудня 2003 року ОСОБА_1 саме під час проходження військової служби було отримано травму, що пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 12).

Таким чином, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання апелянта на ту обставину, що інвалідність позивачу встановлено значно пізніше, ніж через три місяці після його звільнення з військової служби, як на підставу для відмови у виплаті одноразової грошової допомоги.

Посилання апелянта на ненадання ОСОБА_1 документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), колегія суддів вважає безпідставним, оскільки, як вбачається з Витягу з протоколу засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва, або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 08 липня 2016 року №55, вказана обставина не була підставою для відмови в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням йому інвалідності, яка настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, що пов`язане з виконанням обов`язків військової служби під час участі в бойових діях у складі миротворчих сил ООН, а тому, судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Мельничук В.П.

Федотов І.В.

Повний текст постанови виготовлено 17.02.2020 року.