Справа № 540/2185/19
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2020-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2020 р.м.ОдесаСправа № 540/2185/19
Головуючий в 1 інстанції: Хом`якова В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача - Турецької І.О.,

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року про залишення без розгляду його позову до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання постанови протиправною та її скасування

В С Т А Н О В И В:

29 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову ВП №48969491 від 20.05.2016 року про стягнення виконавчого збору в сумі 1 161 685,35 грн.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначав про те, що про оскаржувану постанову він дізнався лише 22 грудня 2017 року, коли отримав постанову про відкриття виконавчого провадження від 14 грудня 2017 року щодо виконання постанови ВП №48969491 від 20.05.2016 року про стягнення виконавчого збору.

Не вирішивши питання про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду, ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 02 січня 2018 року було відкрите спрощене провадження (номер справи був присвоєний 821/2089/17, наразі 540/2185/19).

Далі, рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2018 року ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні даного позову.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2018 року та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції визнав протиправною та скасував постанову ВП №48969491 від 20.05.2016 року про стягнення виконавчого збору.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України оскаржив його до Верховного Суду.

Постановою Верховного Суду від 09.08.2019 року постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2018 року та рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2018 року скасовані, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи судові рішення Верховний Суд дійшов висновку, що у цій справі позивач звернувся до неналежного відповідача, оскільки Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не є самостійною юридичною особою та входить до складу Управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь Міністерства юстиції України.

Також Верховний Суд вказав, що судом першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, а саме: не вжито визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд касаційної інстанції вважає, що встановити наявність або відсутність підстав для задоволення чи відмови в позовних вимогах без дослідження матеріалів виконавчого провадження є неможливим.

За новим розглядом справи суд залучив до участі у справі Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, яким були подані до суду копії матеріалів виконавчого провадження №48969491.

29 листопада 2019 року, за результатом нового розгляду справи у відкритому судовому засіданні, за участі сторін, Херсонський окружний адміністративний суд, керуючись ч.3 ст. 123 КАС України, прийняв ухвалу, якою залишив без розгляду позов ОСОБА_1 з підстав пропуску, останнім, строку звернення до суду.

Залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив десятиденний строк звернення до суду, встановлений як статтею 181 КАС України в редакції до 15 грудня 2017 року так і статтею 287 оновленого КАС України.

До такого висновку суд першої інстанції дійшов враховуючи, зокрема, те, що позивач знав про існування спірної постанови ще з 02 березня 2017 року про що свідчить заява його представника на адресу начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо перевірки відповідності постанови про стягнення виконавчого збору від 20.05.2016 року положенням Закону України «Про виконавче провадження», а звернення до суду з даним позовом відбулось лише 29 грудня 2017 року.

Також суд першої інстанції надав оцінку і іншим доказам, які на його думку свідчать про пропуск строку звернення до суду. Такими доказами є (т.1 а.с.130-131, 173-176):

- розписка представника позивача про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, яка датована 24 січня 2017 року;

- заява ОСОБА_1 про зупинення виконавчого провадження від 12.03.2016 року;

- ухвала Суворовського районного суду м. Херсона від 16.02.2016 року про відстрочку виконання рішення суду.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачем та його представником не наведено поважних причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник наполягає на тому, що ухвала суду, що прийнята за результатом розгляду його заяви, про відстрочку виконання судового рішення не може свідчити про обізнаність боржника щодо існування постанови про стягнення виконавчого збору. Окрім того, наведений процесуальний документ, ухвалений до прийняття оскаржуваної постанови.

Далі, апелянт вказує, що розписка представника Тимофеєва Д. В. про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження від 24 січня 2017 року, не свідчить про ознайомлення саме зі спірною постановою від 20.05.2016 року.

Також апелянт наполягає на тому, що Тимофеєв Д. В. ознайомлювався з матеріалами виконавчого провадження, як представник ПАТ «Кам`янський», тобто як представник стягувача.

Не поділяючи доводи суду, що про порушення своїх прав позивач був обізнаний з 02.03.2017 року, оскільки писав про це в своїй заяві на ім`я керівника виконавчої служби, скаржник зазначив, що, дійсно, його представник звертався із заявою на адресу начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо перевірки відповідності постанови про стягнення виконавчого збору від 20.05.2016 року положенням Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 року. Водночас, на його думку, ненадання відповіді на цю заяву до теперішнього часу, свідчить про відсутність пропуску строку звернення до суду.

І останнє на чому наполягає скаржник, це те, що у відзиві на позовну заяву Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не зазначає обставини пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

Від представника Міністерства юстиції України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив про необґрунтованість її доводів, а також про те, що її слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

У зв`язку з неприбуттям жодного з учасників справи у судове засідання належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до вимог статті 311 КАС України.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 122 КАС України, в редакції, яка діє з 15.12.2017 року, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні норми були закріплені і в попередній редакції КАС України, яка діяла на момент прийняття оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору.

Згідно частин 1 та 2 ст. 287 КАС України, в редакції, яка діє з 15.12.2017 року, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Аналогічна норма щодо десятиденного строку на оскарження постанови з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів була встановлена ч.2 ст.181 КАС України в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору (травень 2016 року).

За результатами дослідження матеріалів справи, колегія суддів встановила, що є вірними висновки суду першої інстанції про те, що позивач достовірно знав про порушення своїх прав, при здійсненні державним виконавцем дій у виконавчому провадженні. І ця обізнаність датується березнем 2017 року (т.1 а.с.179-180).

Довід скаржника, що неврегульованість даного спору у досудовому порядку, пролонгує строк звернення до суду, не може бути взятий до уваги, адже суперечить законодавству, що регулює спірні правовідносини.

Так, Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 року, в редакції, що діяв на момент спірних правовідносин, а також новий Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року не встановлюють порядку досудового вирішення спору.

До того ж, таких положень не містять норми КАС України, в редакції, на момент прийняття оскаржуваної постанови і на момент розгляду справи.

Поряд із цим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта, що розписка його представника про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження від 24 січня 2017 року, особисто його заява про зупинення виконавчого провадження від 12.03.2016 року та ухвала Суворовського районного суду м. Херсона від 16.02.2016 року про відстрочку виконання рішення суду не свідчать про його обізнаність щодо порушення прав у виконавчому провадженні.

До того ж, слід зауважити про необґрунтованість доводів скаржника, що незазначення відповідачем у відзиві обставин порушення строку звернення позивача до суду, унеможливлює застосування судом відповідних наслідків, зокрема, залишення позову без розгляду.

Так, КАС України в чинній редакції, а також в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваної постанови не ставить в залежність застосування строку звернення до суду за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Така норма КАС України була виключена з 03.08.2010 року Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI.

Останнє, на чому зупиняє свою увагу скаржник, це відсутність у рішенні Верховного суду, яким скасовані попередні судові рішення, будь-яких вказівок щодо перевірки обставин пропуску позивачем строку звернення до суду.

Досліджуючи наведений довід, суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.353 підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, відзначив про необхідність з`ясування всіх обставин справи для встановлення наявності або відсутності підстав для задоволення або відмови в позові. Одночасно з цим, суд касаційної інстанції заявив про необхідність дослідження матеріалів виконавчого провадження.

При новому розгляді справи, суд першої інстанції враховуючи висновки та мотиви, з яких були скасовані судові рішення, дослідив матеріали виконавчого провадження та встановив обставини порушення позивачем строку звернення до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважними причинами пропуску процесуального строку можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.

Таким чином, позивач не вказав причини непереборного та об`єктивного характеру, що заважали йому своєчасно звернутися за захистом своїх прав до суду.

Згідно з практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття судом рішення про поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися:

1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду;

2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін;

3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення;

4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі;

5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (справи «Стаббігс на інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії») право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що, відповідно до ст. 316 КАС України, є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року про залишення без розгляду його позову до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання постанови протиправною та її скасування - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 13.02.2020 року.