Справа № 520/369/20
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 р. справа № 520/369/20

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Горшкової О.О.,

при секретарі судового засідання - Лук`янчук О.І.,

за участю: представника позивача Межирицького А.О., представника відповідача - Саблукова Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАНЕКС" (вул. Ізмайлівська, буд. 11-А,м. Харків,61052) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057) про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДАНЕКС" звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд скасувати податкове повідомлення - рішення № 7 від 03 вересня 2019р. (формі «Р»), яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток у розмірі 340 383, 75 грн.. в тому числі основний платіж у сумі - 272307 грн.. штрафні санкції у сумі - 68076,75 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки акту перевірки щодо нереальності господарських операцій, які мали місце між позивачем та його контрагентом, спростовується змістом господарських операцій, оскільки позивачем досягнуто економічного ефекту, господарські операції оформлені відповідними первинними документами. На час, коли позивач мав господарські взаємовідносини зі своїм контрагентом, відомості в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про такого контрагента були підтвердженими, така особа була зареєстрована як платник податку, а відтак податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та у відзиві на позов вказав, що перевіркою не встановлено реальність здійснення господарських операцій по взаємовідносинах між ТОВ «Данекс» та ТОВ «Легіон Груп», враховуючи податкову інформацію ТОВ «Легіон Груп» має наступні ознаки нереальності здійснення операцій, а саме: відсутній рух активів, зобов`язань чи власного капіталу у процесі здійснення господарської операції; відсутні фізичні, технічні та технологічні можливості до вчинення задекларованих господарських операцій; відсутній кваліфікований персонал; незначний штат працюючих осіб при тому, що статутна діяльність потребує участі більшої кількості людей, в тому числі за спеціальною освітою; відсутні основні фонди (за умови, що вони необхідні для здійснення операцій); неможливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару та надання послуг у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку; відсутність реального ланцюга постачання реалізованих товарно-матеріальних цінностей; маніпулювання податковою звітністю з метою отримання податкової вигоди.

У судовому засіданні 12.02.2020 року представники сторін підтримали свої правові позиції в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням ДПС у Харківській області у період з 31.07.2019 р. по 06.08.2019р. проведено позапланову документальну виїзну перевірку ТОВ «ДАНЕКС» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства, за результатом чого складено акт від 13.08.2019 р. № 2755/20-40-14-21-08/40187529, яким зокрема встановлено допущення ТОВ «ДАНЕКС» порушення абз. «а» п. 198.1, абз. 1, 2 п. 198.3. п. 198.6 ст. 198. п. 200.1. п.200.2 ст. 200 Податкового кодексу України, внаслідок чого завищено податковий кредит, що призвело до заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті до Державного бюджету України на загальну суму 272307 грн. за серпень, жовтень, листопад 2018 року.

На підставі акту перевірки ГУ ДПС у Харківській області було прийнято податкове повідомлення-рішення № 7 від 03 вересня 2019р. (форма «Р»), яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток у розмірі 340380,75 грн., в тому числі основний платіж у сумі - 272307 грн. та штрафні санкції у сумі - 68076, 75 грн.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Матеріалами справи підтверджено, що між ТОВ «ДАНЕКС» (покупець) та ТОВ «Легіон Груп» (постачальник) укладено аналогічні за своєю правовою природою договори купівлі-продажу від 10 серпня 2018 р. № 18/08/01-ДК та від 10.10.2018р. № 18/10/01-ДК, відповідно до яких постачальник (ТОВ «Легіон Груп») поставив, а покупець (ТОВ «ДАНЕКС») товар, узгоджений сторонами у рахунках-фактурах (т.1 а.с. 31-34).

Факт придбання товару за вказаними договорами підтверджується рахунками на оплату та видатковими накладними: №8/15-01 від 15 серпня 2018 р. на суму 250456.38 грн. (в т.ч. ПДВ 41742.73 грн.); №8/17-02 від 17 серпня 2018 р. на суму 230701,94 грн. (в т.ч. ПДВ 38450,32 грн.): №8/28-02 від 28 серпня 2018 р. на суму 150054.01 грн. (в т.ч. ПДВ 25009 грн.); №8/31-01 від 31 серпня 2018 р. на суму 180010.19 грн. (в т.ч. ПДВ 30001.70 грн.); №10/18-01 від 18 жовтня 2018 р. на суму 255541.76 грн. (в т.ч. ПДВ 42590,29 грн.): №10/19-01 від 19 жовтня 2018 р. на суму 254828.83 грн. (в т.ч. ПДВ 42471,47 грн.); №11/16-01 від 16 листопада 2018 р. на суму 250686,59 грн. (в т.ч. ПДВ 41781.10 грн.); №11/20-01 від 20 листопада 2018 р. на суму 61557.94 грн. (в т.ч. ПДВ 10259,66 грн.) (т.1 а.с. 35-50).

Зобов`язання з оплати вартості товару були виконані шляхом перерахування грошових коштів з поточного рахунку покупця на поточний рахунок продавця що підтверджується платіжним дорученням № 1575 від 15.08.2018р. на суму 250456.38 грн., № 1597 від 17.08.2018р. на суму 230701.93 грн., № 1657 від 29.08.2018р. на суму 150054.01 грн., № 1749 від 12.09.2018р. на суму 180010,19 грн., № 2040 від 18.10.2018р. на суму 255541,76 грн., № 2067 від 19.10.2018р. на суму 254828.83 грн., № 2271 від 16.11.2018р. на суму 250686,59 грн., № 2291 від 20.11.2018р. на суму 61557,94 грн. (т.1 а.с. 74-81).

Транспортування вказаного товару підтверджується ТТН №10/18-01 від 18.10.2018 р., №10/19-01 від 19 жовтня 2018 р„ №1 1/16-01 від 16 листопада 2018 р.. №11/20-01 від 20.11.2018р. та подорожніми листами до вантажного автомобіля № 25 від 18.10.201 8р., № 26 від 19.10.2018р.. № 45 від 16.11.2018р.. № 47 від 20.11.2018р. (т.1 а.с. 55-62).

На підтвердження наявності транспортних засобів позивачем залучено до матеріалів справи договір оренди транспортного засобу № 0109/2018-02 від 01.09.2018 року з актом приймання передачі транспортного засобу (т.1 а.с. 51-54).

Наявність в ТОВ «ДАНЕКС» орендованого нежитлового приміщення підтверджується договорами оренди нежитлового приміщення № 78 А від 01.08.2018 року, № 87 А від 01.10.2018 року (т.1 а.с. 63-70).

Факт наявності персоналу в ТОВ «ДАНЕКС» підтверджується штатним розписам (т.1 а.с. 71-72).

Як пояснив позивач у адміністративному позові, придбані запчастини в подальшому були використані ТОВ «ДАНЕКС» з метою виготовлення автоматизованої лінії для виробництва батончиків у кількості 2 шт. та автоматизованої пакувальної лінії на базі горизонтальної пакувальної машини 0Р-К.-2В з системою транспортерів у кількості 2 шт.

Крім того частина товарів, придбаних у ТОВ «Легіон Груп», була використана позивачем у власній господарській діяльності для виконання поточного ремонту приміщення цеху в вересні - листопаді, що підтверджується накладними-вимогами на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів.

Виготовлення продукції відбувалось власними силами ТОВ «ДАНЕКС», що підтверджується калькуляціями собівартості продукції, актами списання, накладними-вимогами на відпуск (внутрішнє) переміщення матеріалів (т.1 а.с. 82-224).

Виготовлену продукції було реалізовано на користь ТОВ «Агродар-Україна Плюс» відповідно до договору № 1803 від 28.03.2018р. та на користь ТОВ «РИФ» відповідно до договору № 1805 від 25.04.2018р. (т.1 а.с. 225-249, т.2 а.с. 1-2).

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що придбання товарів було обумовлено господарською необхідністю та мало на меті отримання платником економічного прибутку при вступі у господарські правовідносини з постачальником цих товарів, а укладені з ним договори підтверджені виробничою потребою та характером діяльності позивача.

Відповідно п.п. 134.1.1 п.134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Статтею 135 Податкового Кодексу України встановлено, що базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із ст. 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

У відповідності до п.п. "а" п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі, в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно п. 198.1, п. 198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

- придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);

- ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Згідно п. 201.1, п. 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Абзацами 2, 11 п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України передбачено, що податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Помилки в реквізитах, визначених п. 201.1 цієї статті (крім коду товару згідно з УКТ ЗЕД), які не заважають ідентифікувати здійснену операцію, її зміст (товар/послугу, що постачаються), період, сторони та суму податкових зобов`язань, не можуть бути причиною неприйняття податкових накладних у електронному вигляді.

При цьому законодавцем презюмується реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, достовірність документів податкового обліку.

За змістом наведених норм право платника податків на збільшення податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податку у інших платників цього податку товарів (послуг), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником - платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 ПК України) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг).

Вищенаведені норми Податкового кодексу України не ставлять у залежність право платника податку на податковий кредит від дотримання податкової дисципліни, зокрема і фактичної сплати сум податків до бюджету, постачальниками товарів (послуг) по всьому ланцюгу поставки, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (послуг), призначених для використання у його господарській діяльності, сплатив ПДВ в ціні придбаних товарів (послуг), а реальність операцій з придбання ним товарів (послуг) контролюючим органом при проведенні перевірки не спростована, а навіть підтверджена (накладні, фактична наявність товару, його використання та отримання поштою тощо). Порушення платником податку - постачальником податкового законодавства може бути підставою для позбавлення іншого платника податку - покупця права на отримання податкової вигоди у вигляді збільшення суми податкового кредиту лише за встановленого факту їхніх сумісних дій щодо незаконної мінімізації податкових зобов`язань. Обставини, які б достовірно свідчили про наявність таких фактів, у процесі перевірки не встановлені.

Відповідно п. 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 "Запаси", запаси визнаються активом, якщо існує імовірність того, що підприємство отримає в майбутньому економічні вигоди, пов`язані з їх використанням, та їх вартість може бути достовірно визначена.

Згідно положень п. 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 "Зобов`язання", зобов`язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення. Якщо на дату балансу раніше визнане зобов`язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду.

Пунктом 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 "Дохід" встановлено: дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена. Критерії визнання доходу, наведені в цьому Положенні (стандарті), застосовуються окремо до кожної операції. Проте ці критерії потрібно застосовувати до окремих елементів однієї операції або до двох чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій).

Суд зазначає, що Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон № 996), господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ документ, який містить відомості про господарську операцію; фінансова звітність - звітність, що містить інформацію про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.

Згідно із ст. 3 Закону № 996, метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 9 Закону № 996 визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Тобто, документальному підтвердженню підлягає одна із вищезазначених подій, і якщо дана подія оформлена первинним документом, що містить усі обов`язкові реквізити, визначені ч. 2 ст. 9 Закону № 996, то дана обставина є належним доказом реальності господарської операції.

Наявні у справі документи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентом взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в Державі суспільного ладу або моральних засад.

Суд зазначає, що копії долучених до матеріалів справи первинних і розрахункових документів не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України", п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.

Суд не приймає до уваги твердження контролюючого органу про наявність дефекту в первинних документах, а саме щодо відсутності реквізиту «місце складання» та про невідповідність ТТН подорожнім листам оскільки в останніх не зазначено витрати палива на перевезення ТМЦ від вказаних контрагентів. Суд зауважує, що реквізит «місце складання» в первинних документах позивача не вказується з початку 2017 року, що відповідає вимогам законодавства на день виникнення відповідних операцій, а подорожні листи підприємство оформляло на кожний виїзний день транспортного засобу, з коротким описом маршруту за весь день, за яким прямував транспортний засіб з зазначенням місць зупинок. Законодавство не зобов`язує по кожній поставці, по кожній поїздці окремо вираховувати кілометраж та відповідне списання палива на кожне окреме відрядження по місту. Отже, жодних невідповідностей у первинних документах по операціям з вказаними операціями не вбачається, а висновки ревізорів, на думку суду, не мають правового підґрунтя.

Щодо такої ознаки нереальності операцій як відсутність у фізичних осіб-підприємців найманих працівників, то суд погоджується з позивачем, що діяльність з оптової торгівлі та посередництва у торгівлі не обов`язково вимагає наявність інших трудових ресурсів, а тому сама лише відсутність найманих працівників у контрагента не свідчить про неможливість здійснення ним діяльності з оптової торгівлі. Суд також зазначає, що доводи відповідача, які ґрунтуються лише на податковій інформації, наявній у податковому органі, суд вважає безпідставними, оскільки формування витрат суб`єктом господарювання по господарським операціям поставки товару не може ставитись у пряму залежність від додержання контрагентом вимог трудового або іншого законодавства, яке крім того, не покладає обов`язку на контрагента здійснювати перевірку інформації щодо дотримання звітної дисципліни контрагентом тощо. Висновки аналогічного характеру містяться у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 810/2689/17.

Щодо такої ознаки нереальності, на думку ревізорів, як неможливість встановлення джерела походження ТМЦ, суд зазначає, що чинне законодавство України не зобов`язує платника податків при закупівлі товарів у контрагентів встановлювати джерело походження цих товарів за їх ланцюгом і не пов`язує це з можливістю віднесення витрат з придбання у фізичних осіб-підприємців до складу витрат підприємства відповідного періоду з метою визначення результатів до оподаткування. Підприємство самостійно визначає для себе коло партнерів в різних сферах господарської діяльності, воно не обмежено будь-якими організаційно-правовими формами підприємницької діяльності. Правомірність набуття у власність постачальником товару, поставку якого він здійснює, належить виключно до його відповідальності і жодним чином не може стосуватись покупця. Крім того, в акті перевірки не міститься жодного посилання на проведення зустрічних перевірок або перевірок вказаних суб`єктів господарювання.

Щодо зауваження контролюючого органу про відсутність назви посади та прізвища посадової особи контрагента, то суд зазначає, що відповідно до абз. 9 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Як вбачається з відзиву на позов, контролюючий орган дійшов висновку про нереальність господарських операцій позивача з ТОВ «Легіон Груп» на підставі податкової інформації ТОВ «Легіон Груп» щодо ознак нереальності здійснення операцій, а саме: відсутній рух активів, зобов`язань чи власного капіталу у процесі здійснення господарської операції; відсутні фізичні, технічні та технологічні можливості до вчинення задекларованих господарських операцій; відсутній кваліфікований персонал; незначний штат працюючих осіб при тому, що статутна діяльність потребує участі більшої кількості людей, в тому числі за спеціальною освітою; відсутні основні фонди (за умови, що вони необхідні для здійснення операцій); неможливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару та надання послуг у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку; відсутність реального ланцюга постачання реалізованих товарно-матеріальних цінностей; маніпулювання податковою звітністю з метою отримання податкової вигоди.

Суд зазначає, що недотримання контрагентами позивача податкової дисципліни може мати правові наслідки саме для цього контрагента, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції. Будь-яка неправомірна діяльність контрагентів (наприклад, відсутність основних засобів, не подання звітності до контролюючого органу, продаж товарів відмінних від придбаних) не впливають на результати діяльності позивача і не можуть бути підставою для притягнення до відповідальності платника податків, який у повному обсязі виконав передбачені податковим законодавством зобов`язання, які підтверджено документально. Окрім того, слід зазначити, що в законодавстві відсутня норма, яка б зобов`язувала підприємство перевіряти наявність у постачальників товарів та послуг виробничих потужностей, приміщень, транспортних засобів . Суд не погоджується з висновками відповідача про те, що позивачем здійснювались нереальні операції, оскільки оцінка відповідачем виконання умов господарських відносин та фактичне заперечення його виконання сторонами правочину не може бути засновано на такому поверховому аналізі відомостей з інформаційних систем по контрагентам, без дослідження фактичного руху активів.

Як свідчать матеріали справи перевірки ТОВ «Легіон Груп» проведені не були, висновки перевіряючих є лише припущеннями. Доводи контролюючого органу щодо відсутності інформації про наявність у контрагента позивача основних фондів та трудових ресурсів, необхідних для здійснення господарських операцій не можуть бути беззаперечним доказом відсутності реального характеру такої за умови, що інші докази у справі свідчать про фактичне виконання поставки між сторонами. Залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу. Контрагенти позивача мають право залучати сторонні організації для надання позивачу послуг та продажу товарів.

Суд зазначає, що для встановлення можливості чи неможливості виконання господарської операції з одержання (купівлі) товарів наявним трудовим ресурсом необхідно здійснити перевірку такого платника податків, при якій дослідити всі обставини господарської діяльності, враховувати специфіку конкретної операції, яка характеризується, наприклад, своєрідними фізичними властивостями товарів, операції з якими потребують певного обсягу трудовитрат, особистої участі персоналу та не співвідносні з наявним трудовим ресурсом для поставки товару; придбання відповідних послуг з поставки товарів із залученням сторонніх осіб.

При цьому, відповідач не спростував законність дій платника податків (позивача), а лише зазначив про нереальність господарських операцій позивача з контрагентом, тобто, фактично, податковим органом заміщено обов`язок спростування презумпції законності дій та рішень платника податків на обов`язок доводити податковому органу правомірність відображення в податковому обліку певних операцій. При цьому, зазначені в акті перевірки обставини стосуються лише господарської діяльності контрагента позивача і жодним чином не доводять недобросовісності позивача та відсутності реальності господарських операцій.

З огляду на викладене, суд вважає, що доводи відповідача, викладені в акті перевірки щодо вказаних операцій позивача, які, на думку контролюючого органу, не підтверджені доказами, спростовується наданими матеріалами справи.

Згідно ст.1 Закону України Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів 2, 4, 7, 11 до Конвенції ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року, Україна визнала джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов`язковим для правозастосування органами правосуддя.

У справі Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), Європейський суд з прав людини у п. 38 рішення зазначив: На думку Суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання в системі відшкодування ПДВ, які здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду, стосовно загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які вказували б на те, що заявник був безпосередньо залучений в такі зловживання.

Враховуючи викладені обставини, з наданих позивачем первинних документів встановлено, що діяльність позивача відповідає умовам укладених договорів, свідчить про наявність господарських цілей при здійсненні господарських операцій. На підтвердження виконання господарських операцій позивачем було надано копії рахунків-фактури, податкових накладних, видаткових накладних, проведено оплату послуг, що підтверджується платіжними дорученнями, копії яких мітяться в матеріалах справи. В свою чергу, відповідачем не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Таким чином, на підставі наведених доказів, оцінка яким надана з дотриманням положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що господарські операції між позивачем та його контрагентами фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними бухгалтерськими та іншими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняють реальні зміни майнового стану підприємства, що підтверджує наявність руху його активів.

Крім того, для віднесення відповідних сум податків, сплачених в ціні товару, до податкового кредиту, в розумінні Податкового кодексу України, не передбачається обов`язкова умова про сплату цих сум до бюджету контрагентами. Якщо контрагент не виконав своїх зобов`язань по належному формуванню первинних документів для підтвердження податкового кредиту або зобов`язання з податку на додану вартість, то це не може тягнути відповідальності та негативних наслідків саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо формування податкового кредиту з податку на додану вартість та має всі документальні підтвердження його розміру.

Отже, твердження відповідача суд вважає безпідставним, оскільки факт постачання та реальності здійснення господарських операцій підтверджений первинними документами наданими позивачем як під час перевірки, так і до матеріалів справи. У зв`язку з цим дії платника, результатом яких є отримання економічної вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні.

Даний висновок також узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив, що "платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності".

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто головною підставою вважати правочин нікчемним являється його недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не актами, які б факти в цьому акті не були відображені. Вказані ж в акті висновки є суто суб`єктивною думкою та не підтверджуються матеріалами справи, оскільки були зроблені за відсутності інформації, яка надається в передбаченому законодавством порядку.

В матеріалах справи відсутні докази наявності між позивачем та його контрагентами взаємоузгоджених спільних зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад з метою проведення безтоварних операцій та отримання незаконної податкової вигоди. Таких доказів суду відповідачем не надано, а судом при дослідженні матеріалів судової справи не виявлено.

У відповідності до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Оскільки позивачем було підтверджено правомірність формування витрат та віднесення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених у складі вартості придбання матеріальних цінностей у контрагента, наданими до перевірки належно оформленими документами, зібрані по справі докази підтверджують виконання зобов`язань між сторонами господарських операцій, відповідність господарських операцій видам діяльності позивача, податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області № 7 від 03 вересня 2019р. (формі «Р») підлягає скасуванню, а позовні вимоги слід задовольнити в повному осбязі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 6-9, 14, 243-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАНЕКС" до Головного управління ДПС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Харківській області № 7 від 03 вересня 2019р. (формі «Р»), яким Товариству з обмеженою відповідальністю "ДАНЕКС" збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток у розмірі 340 383 (триста сорок тисяч триста вісімдесят три) грн. 75 коп., у тому числі основний платіж у сумі - 272 307 ( двісті сімдесят дві тисячі триста сім) грн. та штрафні санкції у сумі 68076 (шістдесят вісім тисяч сімдесят шість) грн.75 коп.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАНЕКС" (вул. Ізмайлівська, буд. 11-А,м. Харків,61052, ) сплачену суму судового збору в розмірі 5105 (п`ять тисяч сто п`ять) грн. 72 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області ( вул. Пушкінська, 46, м. Харків, 61057, ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 19 лютого 2020 року.

Суддя О.О. Горшкова