Справа № 200/69/20-а
Суддя: Чекменьов Г.А.
Дата ухвалення: 2020-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2020 р. Справа№200/69/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Чекменьова Г.А., розглянувши в спрощеному (письмовому) провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області, в якому просить:

- визнати незаконними дії Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області щодо відмови у призначені допомоги при народженні дитини;

- скасування рішення Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області від 27 серпня 2019 року, яким відмовлено у призначені допомоги при народженні дитини;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області призначити та здійснити виплату допомогу при народженні дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно заяви поданої 19 грудня 2018 року.

У позовній заяві свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 03 червня 2018 року вона народила сина - ОСОБА_2 , у місті Горлівка Донецької області. Однак в зв`язку з не виконанням органами юстиції своїх повноважень на непідконтрольній українській владі території, в судовому порядку встановлено факт народження сина ІНФОРМАЦІЯ_2 . З метою отримання допомоги при народженні дитини та по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку позивач з сином стала на облік як внутрішньо переміщена особа та 19 грудня 2018 року звернулась до відповідача з відповідною заявою. Однак в лютому 2019 року отримала повідомлення про відмову в призначені допомоги, оскільки згідно з протоколом засідання комісії не було підтверджено фактичне місце проживання позивача у місті Бахмуті.

Не погодившись з вказаним рішенням позивач звернулась з позовом до Донецького окружного адміністративного суду, який рішенням від 26.03.2019 року задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 .

На виконання рішення суду відповідач повторно розглянув заяву ОСОБА_1 та повторно відмовив у призначені допомоги при народженні дитини рішенням від 27.08.2019 року.

29.11.2019 року позивач отримала нову довідку внутрішньо переміщеної особи та звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із заявою в порядку статті 383 КАС України. Вказана заява залишена без задоволення та позивачу роз`яснено можливість звернення до суду з новим позовом.

Дії відповідача позивач вважає протиправними, з метою захисту прав дитини на достатній рівень життя просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою від 08 січня 2020 року відстрочено сплату судового збору до прийняття рішення по справі та відкрито спрощене позовне провадження по справі.

Відповідачем на адресу суду надано відзив на адміністративний позов, у якому він підтвердив викладені позивачем обставини справи, однак заперечив проти задоволення позовних вимог, пояснивши, що повторна відмова у призначені допомоги при народженні дитини рішенням від 27.08.2019 року прийнята на підставі виписки з протоколу засідання комісії від 20.08.2019 року № 31 також в зв`язку з не підтвердження фактичного місця проживання позивача у місті Бахмуті.

З`ясовуючи, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, якими доказами вони підтверджуються, судом встановлено таке.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України НОМЕР_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ). Позивач та її дитина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебувають на обліку відповідача як внутрішньо переміщені особи (довідки від 29.11.2019 року № 1419-/127392, № 1419-/127393).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26.03.2019 року встановлено, що позивач у місті Горлівка народила сина - ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 06 грудня 2018 року, актовий запис № 784.

Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що 19 грудня 2018 року позивач вперше звернулась до відповідача з питання оформлення допомоги при народженні дитини, відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (надалі Закон № 2811-XII).

Рішенням управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області № 07 від 04.02.2019 року вирішено не призначати допомогу при народженні дитини ОСОБА_1 у зв`язку з не підтвердженням фактичного місця проживання позивача у місті Бахмуті.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26.03.2019 року у справі № 200/2803/19-а, яке набуло законної сили 25.06.2019 року, визнано незаконними дії та протиправною відмову управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради у призначенні ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини та зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.12.2018 року з урахуванням правової позиції суду.

Листом від 24.09.2019 року № 52164 Бахмутський міськрайонний відділ державної виконавчої служби ГТУЮ у Донецькій області повідомило ОСОБА_1 про закриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 200/2803/19-а, оскільки заява позивача про призначення допомоги повторно розглянута 27.08.2019 року, тобто рішення суду фактично виконано.

Листом від 24.09.2019 року № 0-1548-02-1.1-1471 Департамент соціального захисту населення Донецької облдержадміністрації також повідомив ОСОБА_1 про повторний розгляд управлінням праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області її заяви від 19.12.2018 року на виконання рішення суду, та відмову у її задоволенні рішенням від 27.08.2019 року № 04-3097-1 на підставі протоколу рішення комісії з питання призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 20.08.2019 року № 31 у зв`язку з не підтвердженням фактичного місця проживання позивача у місті Бахмуті.

На вказані дії відповідача позивач подала заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду в порядку статті 383 КАС України, яка 19.12.2019 року залишена без задоволення.

З метою захисту прав дитини позивач повторно звернулась до суду.

При цьому суд враховує, що позовні вимоги у цій справі є іншими, порівняно з вимогами, які були заявлені у справі № 200/2803/19-а, оскільки за підставами позову у цій справі позивач оскаржує рішення відповідача від 27.08.2019 року № 04-3097-1, яке не було предметом судового розгляду, за предметом позову позивач просить не повторно розглянути її заяву про призначення допомоги, а зобов`язати відповідача призначити таку допомогу.

За наведених обставин суд не встановив підстав для закриття провадження у справі та розглянув справу по суті позовних вимог.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», який спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Так, згідно з частиною першою статті 1 зазначеного Закону громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону № 2811-XII одним із видів державної допомоги сім`ям з дітьми є допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина 1 статті 5, частина 1 статті 10 Закону), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону № 2811-XII.

Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

За приписами статті 11 Закону № 2811-XII, для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається. Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04 лютого 2009 року).

Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок про те, що заява про призначення допомоги при народженні дитини подається одним із батьків дитини в письмовій формі до органів соціального захисту за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Суд зазначає, що у відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Окрім того, суд зауважує, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.

Частинами сьомою, дев`ятою статті 11 Закону № 2811-XII визначено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, з заявою про призначення державної допомоги при народженні дитини позивач вперше звернулась до відповідача без пропуску встановленого законом строку, надавши до неї повний перелік необхідних документів, однак ОСОБА_1 повторно було відмолено у зв`язку з не підтвердженням місця фактичного проживання, яке зазначено у довідці внутрішньо переміщеної особи.

Суд наголошує, що позивач і його дитина є громадянами України, тобто, мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист.

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) від 26 червня 2014 року Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14 жовтня 2010 року встановлено, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (надалі - Закон № 1706-VII), та визначає, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з нормами статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 531 «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», від 07 листопада 2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства» не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, і у сфері спірних правовідносин, врегульованих Законом № 1105-XIV, не можуть застосовуватись.

Судом встановлено, що позивач має право на отримання державної допомоги при народженні дитини. Право громадянина на призначення йому соціальних виплат не можна пов`язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання) або з відсутністю довідки про внутрішньо переміщену особу, а держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначені соціальні виплати.

Проте, за рішенням відповідача наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від неї на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо соціального забезпечення.

Суд наголошує, що статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства, виховання, освіти, культури і охорони здоров`я, екологічної безпеки.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

В даному випадку поняття «закон» розуміється як нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, що регулює найважливіші суспільні відносини шляхом встановлення загальнообов`язкових правил, прийнятий в особливому порядку (законодавчим органом влади), або безпосередньо народом. Тому конституційне поняття «закон», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню. Відповідно, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Отже, беручи до уваги необхідність захисту інтересів малолітньої дитини, враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своїй волі змушена була змінити місце проживання внаслідок проведення антитерористичної операції, виходячи із завдань адміністративного судочинства, суд дійшов висновку, що рішення відповідача про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини прийнято відповідачем без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

За таких обставин, з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на звернення до органу праці та соціального захисту населення за призначенням допомоги при народженні дитини та отримання цієї допомоги, через що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Водночас, суд враховує, що вчинення оскаржених дій супроводжувалось прийняттям з боку Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області в межах наявної в нього компетенції відповідного рішення 27 серпня 2019 року, яке безпосередньо стосується прав та інтересів позивача, на захист яких заявлений позов у цій адміністративній справі. Оскільки судом не встановлено певних дій відповідача, які б мали самостійні правові наслідки щодо порушення прав, свобод чи інтересів позивача, належним способом захисту порушеного права є скасування протиправного рішення відповідача.

При цьому суд зазначає, статті 245 КАС України, зокрема містить такі приписи:

1. При вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

2. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії [...].

4. У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З урахуванням зазначених норм, враховуючи зміст заперечень відповідача проти заявленого позову, які не містять інших підстав для відмови у задоволенні заяви позивача, крім відсутності за місцем фактичного проживання, для повного поновлення порушеного права суд вважає за необхідне, крім визнання незаконним та скасування рішення про відмову в призначенні допомоги, зобов`язати відповідача її нарахувати та виплатити.

Відповідно до частини 2 статті 133 КАС якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі. Враховуючи, що позивачем при поданні до суду адміністративного позову судовий збір не сплачувався, а ухвалою суду від 08 січня 2020 року відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі, суд вважає необхідним стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Державного бюджету судовий збір за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру.

На підстав наведеного, керуючись статтями 2, 133, 241-246, 255, 295-297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області (84500, Доненька область, м. Бахмут, вул. Б.Горбатова, буд. 57, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Скасування рішення Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області від 27 серпня 2019 року, яким відмовлено у призначені допомоги при народженні дитини ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області призначити та здійснити виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) допомоги при народженні дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно заяви поданої 19 грудня 2018 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області (84500, Доненька область, м. Бахмут, вул. Б.Горбатова, буд. 57, ) на користь спеціального фонду Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України) за наступними реквізитами: рахунок - UА6026001, код ЄДРПОУ - 37993783, отримувач - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код класифікації доходів бюджету 22030106, банк отримувача Казначейство України (ЕАП) судовий збір у розмірі чи 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення складене у повному обсязі та підписане 14 лютого 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Г.А. Чекменьов