Справа № 808/1132/17
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2020-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 лютого 2020 року

м. Київ

справа №808/1132/17

адміністративне провадження №К/9901/46615/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача Саприкіної І. В.,

суддів Єзерова А. А., Чиркіна С. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду (колегія у складі головуючого судді Головко О. В., суддів Суховарова А. В., Ясенової Т. І.) від 06 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» (далі - Уповноважена особа Фонду), третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд, ФГВФО), у якому з урахуванням уточнення вимог просив:

- визнати протиправними дії Уповноваженої особи Фонду щодо встановлення нікчемності правочину про переказ коштів (транзакції), здійсненої 19 травня 2016 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» (далі - ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр») на загальну суму 361 210, 25 грн, а також залучення цих коштів на депозитний рахунок ОСОБА_1 згідно з договором банківського вкладу (депозиту) «Перше знайомство» далі - Депозитний договір) від 20 травня 2016 року № 980-015-000243947 (та невключення до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду за Депозитними договорами від 20 травня 2016 року № 980-015-000244019, № 980-015-000244028, № 980-015-000243973 та № 980-015-000243947.

- зобов`язати Уповноважену особу Фонду подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 , як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в Публічному акціонерному товаристві ПАТ «Банк Михайлівський» (далі - ПАТ «Банк Михайлівський») у межах гарантованої суми за рахунок коштів Фонду.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що Уповноважена особа Фонду безпідставно не включила його до переліку вкладників ПАТ «Банк Михайлівський» (переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду).

Запорізький окружний адміністративний суд постановою від 11 жовтня 2017 року адміністративний позов задовольнив.

Визнав протиправним та скасував рішення Уповноваженої особи Фонду, яке оформлено наказом від 01 червня 2016 року № 42/2 (у тому числі додатки до нього) в частині затвердження результатів проведеної перевірки правочин на предмет їх нікчемності, за якими встановлено нікчемність правочинів (транзакції) з виконання 19 травня 2016 року платіжних документів ТОВ «Інвестиційно - розрахунковий центр» по перерахуванню коштів на рахунки ОСОБА_1 на загальну суму 361 210,25 грн, а також залученням цих коштів на депозитний рахунок позивача згідно з Депозитним договором від 20 травня 2016 року № 980-015-000243947 та невключення його до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок ФГВФО за Депозитними договорами від 20 травня 2016 року № 980-15-000244019, № 980-15-000244028, № 980-015-000243973, № 980-15-000243947.

Зобов`язав Уповноважену особу Фонду подати до ФГВФО додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 , як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Банк Михайлівський» в межах гарантованої суми за рахунок коштів Фонду.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 06 березня 2018 року скасував зазначене вище судове рішення першої інстанції та ухвалив нове про відмову в задоволенні позову.

Не погодившись з таким судовим рішенням апеляційної інстанції, у березні 2018 року ОСОБА_1 подав до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року і залишити в силі постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, позивач зазначив, що суд апеляційної інстанції порушив норми матеріального та процесуального права і не дослідив належним чином усіх обставин справи. За позицією скаржника, ПАТ «Банк Михайлівський», виконуючи 19 травня 2016 року розрахунковий документ ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий центр» на переказ коштів на користь позивача, не набув права на кошти, які переказувалися. ОСОБА_1 також зазначив, що 20 травня 2016 року, тобто до прийняття Національним банком України рішення від 23 травня 2016 року № 14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних», перераховані Товариством кошти були внесені на депозитні рахунки позивача, а тому він є вкладником банку в розумінні Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI). Крім того, за твердженнями скаржника, після прийняття Закону України від 15 листопада 2016 року № 1736-VІІІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживанням у сфері банківських та інших фінансових послуг» (далі - Закон № 1736-VІІІ) позивач прирівнюється до вкладника і має право на відшкодування за його вкладом у ПАТ «Банк Михайлівський».

Верховний Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 10 квітня 2018 року відкрив провадження у цій справі за вказаною касаційною скаргою.

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду ухвалою від 05 лютого 2020 року прийняв цю справу до провадження та призначив її до розгляду.

Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів встановила таке.

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Інвестиційно розрахунковий центр» та ОСОБА_1 були укладені такі договори у гривнях:

- договір від 19 квітня 2016 року № 980-015-000224307 «Капітал+» (Новий) виплатою процентів щомісячно щодо передачі у власність 64 626,00 грн, на строк не більше 182 дні з виплатою 25,5 % річних (кошти перераховані за платіжним дорученням від 19 квітня 2016 року № 4538121);

- договір від 19 квітня 2016 року № 980-015-000224316 «Суперкапітал» (Новий) (з виплатою процентів щомісячно) щодо передачі у власність 100 000,00 грн, строком до 11 жовтня 2017 року, з виплатою 27 % річних (кошти перераховані за платіжним дорученням від 19 квітня 2016 року № 4538319);

- договір від 25 квітня 2016 року № 980-015-000227267 «Капітал+» (Новий) (з виплатою процентів щомісячно щодо передачі у власність 90 000,00 грн, на строк не більше 182 днів з виплатою 25,5 % річних;

- договір від 25 квітня 2016 року № 980-015-000227279 «Суперкапітал» (Новий) (з виплатою процентів щомісячно) щодо передачі у власність 100 000,00 грн., строком 17 жовтня 2017 року з виплатою 27% річних.

18 травня 2016 року між ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договір № 1805 про відступлення права вимоги за доданими до цього договору реєстрам кредитних договорів.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 19 травня 2016 року ТОВ «Інвестиційно розрахунковий центр» повернуло ОСОБА_1 гроші за вказаними вище договорами разом із нарахованими процентами на рахунок № НОМЕР_1 у загальному розмірі 361 210,25 грн.

20 травня 2016 року між позивачем та ПАТ «Банк Михайлівський» укладені такі Депозитні договори (у гривнях):

1) № 980-015-000244019 - сума вкладу 90 255,00 грн, за ставкою 5 % річних, строком до 03 червня 2016 року (відкрито вкладний рахунок № НОМЕР_2 );

2) № 980-015-000244028 - сума вкладу 90 255,00 грн, за ставкою 5 % річних, строком до 03 червня 2016 року (відкрито вкладний рахунок № НОМЕР_3 );

3) № 980-015-000243947 - сума вкладу 90 255,00 грн, за ставкою 5 % річних, строком до 03 червня 2016 року (відкрито вкладний рахунок № НОМЕР_4 );

4) № 980-015-000243973 - сума вкладу 90 255,00 грн, за ставкою 5 % річних, строком до 03 червня 2016 року (відкрито вкладний рахунок № НОМЕР_5 ).

При цьому, згідно з платіжними дорученнями від 20 травня 2016 року № 5038389; № 5038435; № 5038217; № 5038289 кошти за вказаними Депозитними договорами були перераховані з рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 в ПАТ «Банк Михайлівський».

З матеріалів справи також убачається, що постановою Правління Національного банку України від 22 грудня 2015 року № 917/БТ про «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» установлені обмеження в діяльності банку, та банк визнано проблемним.

На підставі рішення Національного банку України від 23 травня 2016 року № 14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» 23 травня 2016 року виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення № 812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

У зв`язку з прийняттям Правлінням Національного банку України рішення від 12 липня 2016 року № 124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» у той же день виконавчою дирекцією Фонду було ухвалено рішення № 1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку».

У подальшому тимчасовою адміністрацією ПАТ «Банк Михайлівський» складено акт від 01 червня 2016 року № 2 «Про проведення перевірки правочинів (у тому числі договорів), які відповідають критеріям нікчемності», де вказано про виявлення правочинів, які мають ознаки нікчемності, а саме: виконання 19 травня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» платіжних документів ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» з перерахування коштів на рахунки 12 160 фізичних осіб у сумі 1 298 015 973,74 грн.

Згідно до витягу з Додатку 2 до акту від 01 червня 2016 року № 2, складеного та підписаного Уповноваженою особою Фонду, у перелік вкладників, платіжні документи яких від ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» 19 травня 2016 року були виконані ПАТ «Банк Михайлівський», входить ОСОБА_1 із сумою коштів 90 255,00 грн (за Депозитним договором № 980-015-000243947).

01 червня 2016 року Тимчасовою адміністрацією ПАТ «Банк Михайлівський» винесено наказ № 42/2 «Про затвердження висновків Комісії по перевірці правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними», відповідно до якого встановлена нікчемність Депозитного договору та застосовано наслідки такої нікчемності.

У подальшому, Уповноважена особа Фонду листом від 15 вересня 2016 року повідомила ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для включення інформації про нього до Переліку рахунків, за вкладниками, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Банк Михайлівський» за рахунок коштів Фонду, оскільки Депозитний договір № 980-015-000243947, укладений між ним та банком, не відповідає вимогам Закону № 4452-VI.

За таких обставин відповідач відмовив ОСОБА_1 у включенні його до переліку вкладників ПАТ «Банк Михайлівський», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Вважаючи, що Уповноважена особа Фонду протиправно не включила його до переліку вкладників ПАТ «Банк Михайлівський», які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Банк Михайлівський» за рахунок ФГВФО, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

Судові рішення, ухвалені за результатом розгляду цього позову, є предметом касаційного перегляду в даній справі.

Проаналізувавши наведені в касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи і заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов таких висновків.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що між позивачем та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» укладено двосторонні договори позики, у якому ПАТ «Банк Михайлівський» виступає повіреним, а тому ОСОБА_1 не набув статусу вкладника у розумінні Закону № 4452-VI у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у зв`язку з чим гарантії, установлені цим Законом, на нього не поширювалися.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження ФГВФО, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені Законом № 4452-VI.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

За змістом ч. 1 ст. 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. ФГВФО відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми, встановленої адміністративною радою Фонду на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000,00 грн. Фонд не відшкодовує кошти: передані банку в довірче управління; за вкладом у розмірі менше 10 гривень; за вкладом, підтвердженим ощадним (депозитним) сертифікатом на пред`явника.

Згідно з положеннями ст. 27 Закону № 4452-VI Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок ФГВФО відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується, виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

Протягом шести днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур`єр», «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до ч. 4 ст. 26 цього Закону.

Гарантії ФГВФО є формою участі держави у системі гарантування вкладів фізичних осіб, передбаченою Законом № 4452-VI; для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися бюджетні кошти; рішення та дії ФГВФО чи Уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодування сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження по виведенню з ринку неплатоспроможних банків (ст. 2, 25 Закону № 4452-VI).

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку, що держава через відповідні фінансові та організаційні механізми бере активну участь та створює належні умови для функціонування відповідно до цього Закону системи гарантування вкладів фізичних осіб шляхом забезпечення фізичній особі, яка на момент прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, мала у такому банку вклад (від 10 грн), відшкодування суми коштів, зокрема, розміщених на цьому вкладі, включаючи нараховані відсотки, за рахунок коштів Фонду у межах суми, встановленої адміністративною радою Фонду, яка не може бути меншою 200 000,00 грн.

Отже, Закон № 4452-VI пов`язує можливість реалізації права на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами з настанням таких обставин: 1) прийняття Національним банком України рішення про віднесення відповідного банку до категорії неплатоспроможних (у разі, якщо на дату прийняття такого рішення дія договору банківського вкладу закінчилась) або рішення про відкликання банківської ліцензії; 2) наявність на дату віднесення банку до категорії неплатоспроможних у фізичної особи банківського вкладу за договором, укладеним до вказаної дати; 3) наявність на зазначеному банківському вкладі фізичної особи коштів разом з нарахованими відсотками на суму не менше 10 грн; 4) включення уповноваженою особою Фонду фізичної особи до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування суми коштів за вкладами, з визначенням конкретної суми відшкодування; 5) затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстрів вкладників, які мають право на відшкодування сум коштів за банківськими вкладами, відповідно до складеного уповноваженою особою Фонду переліку вкладників.

У свою чергу, згідно з ч. 1 ст. 34 Закону № 4452-VI Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, установленому цим Законом, відповідно до п. 16 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452-VI називається тимчасовою адміністрацією.

За приписами ч. 2 ст. 34 Закону № 4452-VI не пізніше наступного робочого дня після початку тимчасової адміністрації Фонд розміщує інформацію про запровадження тимчасової адміністрації в банку на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет і не пізніше ніж через 10 днів публікує її в газетах «Урядовий кур`єр» або «Голос України».

Частинами 3, 5 зазначеної вище статті Закону № 4452-VI також передбачено, що виконавча дирекція ФГВФО не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду. Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно.

Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

За змістом ч. 1 ст. 36 Закону № 4452-VI з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). ФГВФО набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

При цьому правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними (ч. 3 ст. 36 Закону № 4452-VI).

Закон № 4452-VI визначає порядок складання Уповноваженою особою Фонду переліку вкладників, які мають право на відшкодування сум коштів за банківськими вкладами, а також підстави та умови, за наявності яких відшкодування суми коштів за банківським вкладом фізичним особам за рахунок коштів Фонду не здійснюється.

Так, згідно з положеннями ст. 37, 38 Закону № 4452-VI Фонд або його уповноважена особа наділені повноваженнями щодо виявлення факту нікчемності правочинів шляхом здійснення перевірки вчинених (укладених) банком правочинів протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банк, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 ст. 38 цього Закону.

Як зазначалося вище, наказом Уповноваженої особи Фонду від 01 червня 2016 року № 42/2 затверджено результати проведеної перевірки правочинів на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, викладені в Акті № 2 Комісії по перевірці правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, за яким встановлено нікчемність правочинів (транзакції) з виконання 19 травня 2016 року платіжних документів ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» по перерахуванню коштів на рахунки 12160 фізичних осіб у сумі 1 298 015 973, 74 грн, у відповідності до положень п. 7- 9 ч. 3 ст. 38 Закону № 4452-VI.

Згідно із витягом з Додатку 2 до Акта від 01 червня 2016 року № 2 Комісії по перевірці правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, до переліку фізичних осіб, на рахунки яких 19 травня 2016 року здійснено перерахування коштів з поточного рахунку ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» включено позивачку.

Судова колегія Верховного Суду звертає увагу, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення у цій справі, помилково не взяв до уваги, що здійснення транзакцій під час дії постанови Національного банку України від 22 грудня 2015 року № 917/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку», не є достатньою підставою для визнання цих транзакцій нікчемними.

Як було зазначено вище, у ч. 3 ст. 38 Закону № 4452-IV, якою врегульовано заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку, визначено підстави, з яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За правилами ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Частиною 3 ст. 38 Закону № 4452-VI визначено перелік підстав, за наявності яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними.

При цьому, Законом України від 16 липня 2015 року № 629-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку» (далі - Закон № 629-VIII), який набрав чинності 12 серпня 2015 року, ч. 3 ст. 38 Закону № 4452-IV доповнено п. 9 згідно із яким правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними у разі здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Разом з цим, з метою забезпечення захисту прав фізичних осіб, які були ошукані за посередництвом банків, вирішення питання щодо відшкодування їм коштів, а також для запобігання таким зловживанням у майбутньому 15 листопада 2016 року за прийнято Закон України № 1736-VІІІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживанням у сфері банківських та інших фінансових послуг», яким також внесені зміни до Закону № 4452-VI, для врегулювання таких питань:

- поширення на зазначених осіб гарантій відшкодування коштів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

- посилення відповідальності небанківських фінансових установ (у тому числі пов`язаних із банками), якими у зазначений вище спосіб були залучені, як позика, кошти від фізичних осіб;

- установлення заборони фінансовим установам залучати кошти фізичних осіб (крім учасників такої установи) із зобов`язанням щодо їх повернення, у тому числі шляхом отримання позики, у разі якщо це прямо не передбачено законом про діяльність відповідної фінансової установи;

- встановлення обов`язку банка при виконанні функцій повіреного, агента, іншого представника або посередника із залучення коштів від фізичних осіб попередньо ознайомлювати у письмовій формі таких фізичних осіб про непоширення на їх кошти, залучені на користь третіх осіб, гарантій, встановлених Законом № 4452-VI.

19 листопада 2016 року набрали чинності положення п. 15 розділу Х «Прикінцеві положення» Закону №4452-VІ, внесені Законом № 1736-VІІІ, яким передбачено, що до вкладу прирівнюються кошти, які залучені від фізичної особи як позика або вклад до небанківської фінансової установи через банк, що виступив повіреним за відповідним договором і на день набрання чинності Законом № 1736-VІІІ віднесений до категорії неплатоспроможних, якщо при цьому банком не було поінформовано фізичну особу під розпис про непоширення на такі кошти гарантій, передбачених цим законом, а фізична особа, яка розмістила, надала такі кошти, прирівнюється до вкладника.

Фонд зобов`язано ретельно вивчити документи щодо кожної фізичної особи, яку прирівняно до вкладника і кошти якої прирівняні до вкладу цим пунктом, і не пізніше 20 робочих днів з дня набрання чинності Законом № 1736-VІІІ розпочати за рахунок коштів Фонду у межах суми відшкодування, визначеної ч. 1 ст. 26 цього Закону, виплату відшкодування коштів фізичним особам, які набули право на таке відшкодування у зв`язку з їх прирівнянням до вкладників.

Тобто, з метою поширення гарантій Закону № 4452-VI до вкладу були прирівняні кошти фізичних осіб за чітко визначеними ознаками, які при цьому не є вкладом згідно із чинним законодавством. А саме, до вкладу прирівнюються кошти, які залучені від фізичної особи як позика або вклад до небанківської фінансової установи через банк, що виступив повіреним за відповідним договором, і на день набрання чинності Законом № 1736-VІІІ віднесений до категорії неплатоспроможних, якщо при цьому банком не було поінформовано фізичну особу під розпис про непоширення на такі кошти гарантій, передбачених цим законом, а фізична особа, яка розмістила, надала такі кошти, прирівнюється до вкладника.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що операції щодо повернення коштів з рахунку вказаного товариства на рахунок позивача були вчинені після віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії проблемних.

Поряд з цим, під час розгляду справ судами різних юрисдикцій, у рішеннях, які набрали законної сили та, зокрема, у справі № 826/20089/16, суди встановили, що 11 листопада 2014 року між ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено Договір доручення № 1, згідно з умовами якого банк, у якості повіреного, мав здійснювати пошук, залучення та надання фізичним особам (далі - клієнти) консультацій про умови та можливість передачі останніми у позику грошових коштів на користь ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», як Довірителя, на умовах строковості та платності.

У відповідності до предмету Договору доручення ПАТ «Банк Михайлівський» мав укладати договори, що передбачають отримання/залучення ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» грошових коштів у позику від фізичних осіб, за формою, передбаченою відповідним додатком до даного Договору доручення.

На виконання вищезазначеного Договору доручення ПАТ «Банк Михайлівський» від імені ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» укладались з фізичними особами (Клієнтами) договори позики за встановленою формою, та залучались кошти на рахунок ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» (далі - Договір позики).

Зміст вказаних фактичних обставин свідчить про те, що у межах спірних правовідносин ПАТ «Банк Михайлівський» виступав повіреним, хоча про це й не було зазначено у договорі від 17 грудня 2015 року № 980-027-000163884 між ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» та позивачкою.

Матеріали справи не містять відомостей, що позивач був повідомлений банком під підпис про непоширення гарантій банку на кошти, повернуті на рахунок ОСОБА_1 за договором з небанківською фінансовою установою.

Таким чином, кошти позивача відповідають чітко визначеним критеріям, визначеним змінами, внесеними до Закону № 4452-VI Законом № 1736-VІІІ, а тому вони прирівнюються до вкладу, а ОСОБА_1 , відповідно - до вкладника ПАТ «Банк «Михайлівський».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 21 грудня 2019 року у справі № 823/1674/18.

Виходячи з наведеного, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про ненабуття позивачем статусу вкладника в розумінні Закону

№ 4452-VI, а тому постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року в частині відмови в задоволенні вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо невключення ОСОБА_1 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок ФГВФО за Депозитними договорами від 20 травня 2016 року № 980-15-000244019, № 980-15-000244028, № 980-015-000243973, № 980-15-000243947 та зобов`язання Уповноваженої особи Фонду подати до ФГВФО додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 , як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Банк Михайлівський» в межах гарантованої суми за рахунок коштів Фонду, підлягає скасуванню.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій п. 2, 7 - 9 ч. 3 ст. 38 Закону № 4452-IV колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені положення Закону № 4452-IV до спірних відносин за участю ПАТ «Банк Михайлівський» не застосовуються з огляду на те, що ці відносини врегульовано спеціальним Законом № 1736-VIII.

Відповідно до положень ст. 27 Закону № 4452-VI (у редакції Закону України від 16 липня 2015 року № 629-VIII, що діяла на момент ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення), Уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів ФГВФО за цим Законом та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Інформація про вкладника в переліку рахунків вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

За змістом розділу ІІ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09 серпня 2012 року № 14 (зі змінами та доповненнями; далі - Положення №14) протягом дії тимчасової адміністрації та/або ліквідації банку уповноважена особа Фонду може надавати зміни та/або доповнення до переліків.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання протиправними дій відповідача щодо невключення ОСОБА_1 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок ФГВФО за Депозитними договорами від 20 травня 2016 року № 980-15-000244019, № 980-15-000244028, № 980-015-000243973, № 980-15-000243947 та зобов`язання Уповноваженої особи Фонду подати до ФГВФО додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 , як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Банк Михайлівський» у межах гарантованої суми за рахунок коштів Фонду.

Водночас, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення Уповноваженої особи Фонду, яке оформлено наказом від 01 червня 2016 року № 42/2 (у тому числі додатки до нього) в частині затвердження результатів проведеної перевірки правочин на предмет їх нікчемності, за якими встановлено нікчемність правочинів (транзакції) з виконання 19 травня 2016 року платіжних документів ТОВ «Інвестиційно - розрахунковий центр» по перерахуванню коштів на рахунки ОСОБА_1 на загальну суму 361 210,25 грн, а також залученням цих коштів на депозитний рахунок позивача згідно з Депозитним договором від 20 травня 2016 року № 980-015-000243947, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1, 2 та 10 ст. 38 Закону № 4452-VI Фонд (уповноважена особа Фонду) зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 цієї статті.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до ст. 38 Закону №4452-VI, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.

Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу Уповноваженої особи. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (ч. 3 ст. 38 Закону № 4452-VI) незалежно від того, чи проведена передбачена ч. 2 ст. 38 цього ж Закону перевірка правочинів Банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення Уповноваженої особи не є підставою для застосування таких наслідків. Таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом, яке прийнято уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

Оскільки наказ про нікчемність правочинів є внутрішнім документом банку, який прийнято особою, що здійснює повноваження органу управління банку, він не створює жодних обов`язків для третіх осіб (у тому числі й контрагентів банку), тому не можуть порушуватися будь-які права таких осіб унаслідок прийняття цього наказу. Права позивача в цій справі не можуть бути порушені внаслідок ухвалення внутрішнього документа банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного банку як юридичної особи.

Така сама правова позиція щодо застосування норм права у спірних правовідносинах викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа № 910/12294/16), від 16 травня 2018 року (справа № 910/24198/16), від 02 квітня 2019 року (справа № 816/4666/15).

Отже, встановлена правова природа згаданого наказу унеможливлює здійснення судового розгляду щодо його оскарження, а тому позовні вимоги про визнання протиправним і скасування оскаржуваного наказу Уповноваженої особи не можуть бути розглянуті у судовому порядку (в тому числі в господарських судах), а тому постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року в частині задоволення вимог про визнання протиправним і скасування рішення Уповноваженої особи Фонду, яке оформлено наказом від 01 червня 2016 року № 42/2 (у тому числі додатки до нього) в частині затвердження результатів проведеної перевірки правочин на предмет їх нікчемності, за якими встановлено нікчемність правочинів (транзакції) з виконання 19 травня 2016 року платіжних документів ТОВ «Інвестиційно - розрахунковий центр» по перерахуванню коштів на рахунки ОСОБА_1 на загальну суму 361 210,25 грн, а також залученням цих коштів на депозитний рахунок позивача згідно з Депозитним договором від 20 травня 2016 року № 980-015-000243947, підлягає скасуванню, а провадження у цій частині - закриттю.

Відповідно до ч. 1 ст. 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 1 ст. 354 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку частково і закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених ст. 238 цього Кодексу.

За наведених обставин, судова колегія Верховного Суду дійшла висновку, що постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року підлягає скасуванню в повному обсязі, а постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року - частковому скасуванню із подальшим закриттям провадження в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення Уповноваженої особи Фонду, яке оформлено наказом від 01 червня 2016 року № 42/2 (у тому числі додатки до нього) стосовно затвердження результатів проведеної перевірки правочин на предмет їх нікчемності. У решті постанова суду першої інстанції підлягає залишенню в силі.

Ураховуючи викладене та керуючись ст. 341, 345, 349, 315, 354, 355, 356, 359 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року скасувати.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення Уповноваженої особи Фонду, яке оформлено наказом від 01 червня 2016 року № 42/2 (у тому числі додатки до нього) стосовно затвердження результатів проведеної перевірки правочин на предмет їх нікчемності - скасувати, провадження в цій частині закрити.

У решті постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Саприкіна

Судді

А. А. Єзеров

С. М. Чиркін