Справа № 540/2738/19
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2020-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/2738/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Василяки Д.К., розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату єдиного внеску від 27.02.2019 р. №,

встановив:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась з позовом до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі (надалі відповідач), про визнання протиправним та скасувати рішення від 27.02.2019 р. № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату єдиного внеску.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 28.08.2019 року по місцю роботи позивача НОМЕР_1 Національної гвардії України надійшла постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, винесена 13.08.2019 року головним державним виконавцем Великолепетиського районного відділу ДВС ГТУЮ у Херсонській області Савченко Є.С. у ВП 59639841. Згідно даної постанови, з позивача, як з боржника проводиться стягнення ЄСВ на суму 11325,65 грн. 13.09.2019 року, на адвокатський запит, позивач отримав рішення № від 27.02.2019 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску. Відповідно до вищезгаданого рішення позивачу нараховано штраф у розмірі 914,27 грн. за період з 21.01.2012 р. 30.12.2016 року та нараховано пеню у розмірі 10411,38 грн. (0,1% суми недоїмки), загальна сума боргу склала 11325,65 грн. Позивач не погоджується з таким рішенням, так як з 17.05.2011 року позивач проходить військову службу за контрактом у в/ч 3042 Запорізька область, м.Енергодар, а 06.08.2014 року проведена державна реєстрація припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 . Відтак, вважає, що оскаржуване рішення № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперахування) або несвоєчасну сплату єдиного внеску від 27.02.2019 року прийнято в супереч вищенаведеним нормам законодавства України та за відсутності порушень позивача.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 20.12.2019 року відкрито спрощене позовне провадження.

08.01.2020 року представник відповідача на адресу суду надіслав відзив на позов, в якому посилаючись на приписи Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зазначив, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно сплачувати внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця. У зв`язку з наведеним, представник відповідача вважає, що оскаржувана вимога повністю відповідає вимогам чинного законодавства, а відтак позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

05.02.2020 року представник позивача та представник відповідача подали до суду заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (ч.9 ст.205 КАС України).

Розглянувши наявні заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується вимоги, дослідивши докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність певних обставин справи, суд встановив: ОСОБА_1 з 02.07.2007 року зареєстрована та обліковувалась в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців як фізична особа-підприємець № 0000688.

Відповідно до свідоцтва Серії НОМЕР_2 від 24.01.2012 року ОСОБА_1 є платником єдиного податку 1 групи.

Відповідно до повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця 06.08.2014 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис № 3000688 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Матеріалами справи встановлено, що з 17.05.2011 року позивач проходить військову службу за контрактом у В/Ч 3042 Запорізької області, м.Енергодар, про що свідчить довідка від 02.12.2019 року № 42/22-278 та засвідченні належним чином копії контрактів.

27.02.2019 року ГУ ДФС у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі винесено рішення № , відповідно до якого позивачу нараховано штраф у розмірі 914,27 грн. за період з 21.01.2012 р. 30.12.2016 року та нараховано пеню у розмірі 10411,38 грн. (0,1% суми недоїмки), загальна сума боргу склала 11325,65 грн.

28.08.2019 року на адресу в/ч НОМЕР_3 Національної гвардії України надійшла постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, винесена 13.08.2019 року головним державним виконавцем Великолепетиського районного відділу ДВС ГТУЮ у Херсонській області в рамках ВП 59639841. Згідно даної постанови, з позивача, як боржника проводиться стягнення ЄСВ на суму 11325,65 грн.

20.09.2019 року позивач подала скаргу на Рішення № від 27.02.2019 року.

24.10.2019 року ДПС України прийнято рішення про залишення скарги без розгляду за № 6835/6-99-00-08-06-01, яке отримано позивачем 30.10.2019 року.

Позивач оскаржує рішення № від 27.02.2019 р., як таке, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне: правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі Закон № 2464).

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону № 2464 виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що платниками єдиного внеску є роботодавці - фізичні особи підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, як за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видами діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).

Відповідно до положень пункту 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464 платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Також, суд зауважує, що пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дано визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Суд, акцентує увагу на тому, що пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд, вважає за необхідне сформулювати правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Так, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що згідно копій контрактів про проходження громадянами України військової служби у внутрішніх військах МВС України від 17.05.2011 р., 17.05.2014 року та 17.05.2019 року та довідки в/ч НОМЕР_3 Національної гвардії України від 02.12.2019 року № 42/22-278 про те, що прапорщик ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_3 Національної гвардії України з 17.05.2011 року по теперішній час.

З огляду на вищевикладене, суд зазначає, що відповідачем не доведено, належними та допустимими доказами, правомірність своїх дій, щодо складення спірного рішення № від 27.02.2019 р., так як позивач проходив службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_3 , а отже за позивача, як за застраховану особу, нараховувався та сплачувався роботодавцем єдиний внесок в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць, також відповідачем не доведено, що позивач в період проходження служби використовував найману працю, а отже дане рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року № 440/2149/19 (адміністративне провадження № К/9901/28514/19).

Що стосується позовної вимоги, щодо зобов`язання ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі повернути ОСОБА_1 на її рахунок безпідставно стягнуті грошові кошти стягнуті на виконання Рішення № від 27.02.2019 року, суд зазначає, що така вимога підлягає частковому задоволенню шляхом зобв`язання ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі вирішити питання щодо повернення ОСОБА_1 на її рахунок безпідставно стягнутих грошових коштів стягнутих на виконання Рішення № від 27.02.2019 року.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч.2 ст.77 КАС України).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі № від 27.02.2019р. про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне неперерахування) єдиного внеску складене всупереч вимогам чинного законодавства та підлягає скасуванню, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задовленню.

Що стосується розподілу судових витрат, суд зазначає, що згідно ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частиною 1 статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 7 ст. 139 КАС України).

Приписами ч. 1 ст. 143 КАС України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до приписів ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2).

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.3).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4)

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що стягнення (відшкодування) понесених стороною витрат на правничу допомогу відбувається, за умови доведення цією стороною понесення таких витрат, шляхом надання до суду відповідних доказів (квитанцій, платіжних доручень, тощо).

Так, суд зазначає, що 11.02.2020 року від позивача на адресу суду надійшло клопотання про стягнення з відповідача судового збору у розмірі 768,40 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн., крім того позивач просить стягнути з відповідача витрати на відправку кореспонденції у розмірі 359,80 грн. та 11,40 грн. витрат на придбання конвертів.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання умов договору про надання правової допомоги від 25.09.2019 року б/н, представником позивача надано акт №1 здачі-приймання виконаних робіт за надання юридичних послуг та правової допомоги адвокатом від 05.02.2020 року, відповідно до якого зазначено обсяг виконаних робіт та сторони визначили договірну ціну виконаних робіт у розмірі 4000 грн., позивачем сплачено рахунок № 2 у сумі 4000 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 07.07.2020 року, відповідно до квитанції № 0.0..1 від 10.12.2019 року сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн.

З урахуванням вищевикладеного, в цій частині судові витрати підлягають відшкодуванню .

Що стосується витрати на відправку кореспонденції у розмірі 359,80 грн. та 11,40 грн. витрат на придбання конвертів, такі відшкодуванню не підлягають, так як не відносять до витрат пов`язаних з розглядом справи у розумінні ст. 132 КАС України.

Суд, зазначає, що перелік витрат пов`язаних з розглядом судової справи є виключним. Інші фактичні витрати учасників процесу , не передбачені у статті, до складу витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, не належать. Це, зокрема, витрати з оплати поштових відправлень; копіювання документів у справі як для себе, так і для осіб, які беруть участь у справі; витрати на придбання нормативних актів, пошук доказів; підготовку висновків та одержання консультацій фахівців тощо.

З урахуванням вищевикладеного, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (73026, м.Херсон, проспект Ушакова, 75, ) про визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску від 27.02.2019 р. № - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Херсонській області Автономній Республіці Крим та м.Севастополі від 27.02.2019 р. № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне неперерахування) єдиного внеску.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Херсонській області Автономній Республіці Крим та м.Севастополі вирішити питання щодо повернення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) безпідставно стягнутих грошових коштів на виконання Рішення від 27.02.2019 р. №.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (, 73026, м. Херсон, проспект Ушакова, 75) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 768,40 (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.) грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі грн.00 коп.) грн., шляхом безспірного списання.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Д.К. Василяка

кат. 111060000