Справа № 160/11511/19
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Копія

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді

Златіна Станіслава Вікторовича

за участі секретаря судового засідання

Піскун Я.В.

за участі:

представника позивача

представника відповідача

Григоренко В.О.

Кекуатова В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПОРТ ЛОГІСТІК ГРУП" до Дніпропетровської митниці ДФС про визнання протиправними та скасування рішень

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду, у якому просить:

- визнати протиправною та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів Дніпропетровської митниці від 22.08.2019 року № UA110000/2019/500104/2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач без відповідних правових підстав відмовив у визначенні митної вартості товарів за основним методом – за ціною договору, оскільки надані позивачем документи не містили розбіжностей та ознак підробки, містять всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів. Позивач наголошує на тому, що рішення митного органу про коригування митної вартості товарів не містить жодного обґрунтування та мотивів його прийняття. Позивач вказує, що доводи відповідача про те, що пунктом 4.6.5 контракту передбачено надання страхового полісу, який до митного оформлення не надано, взагалі не відповідають обставинам справи тому, що у зовнішньоекономічному контракті, який надано позивачем до митного оформлення, відсутній пункт 4.6.5. Крім того, умови поставки CFR, які визначені у інвойсі, не передбачають обов’язкове страхування. Посилання відповідача на інвойс від 15.03.2019 року та додаткову угоду до контракту від 15.03.2019 року не відповідає обставинам справи, оскільки позивачем до митного оформлення надавався інвойс від 10.07.2019 року та контракт від 28.03.2019 року та додаткова угода до нього від 01.04.2019 року. Крім того, умови поставки CFR, які визначені у інвойсі, вже включають вартість товару, фрахт або транспортні витрати. Твердження відповідача про наявність у інвойсі від 15.03.2019 року та додатковій угоді до контракту від 15.03.2019 року відомостей про знижку у розмірі 200 доларів США не відповідають обставинам справи, оскільки позивачем до митного оформлення надавався інвойс від 10.07.2019 року та контракт від 28.03.2019 року та додаткова угода до нього від 01.04.2019 року. Позивач наголошує на тому, що коносамент міститься інформацію про те, що фрахт заздалегідь оплачений. Позивач не надавав відповідачу прайс-лист разом із митною декларацією, а надав прайс-лист лише під час проведення процедури консультацій. Зазначений у оскаржуваних рішеннях відповідача прайс-лист від 21.04.2019 року та інвойс від 23.04.2019 року не мають жодного відношення до позивача. Також безпідставними є доводи відповідача про те, що у декларації країни відправлення міститься посилання на коносамент, який не був наданий до митного оформлення, оскільки позивач надав до митного оформлення коносамент, на який є посилання у декларації країни відправлення.

Ухвалою суду від 29.11.2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

У матеріалах справи міститься відзив відповідача на позовну заяву, якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. При проведенні митного оформлення митних декларацій позивача автоматизованою системою аналізу та управління ризиками сформовано декілька критеріїв ризику по даних митних деклараціях, а саме: необхідно посилити контроль правильності визначення митної вартості, витребування документів, які підтверджують митну вартість. Відповідач вказує на те, що оскаржувані позивачем рішення прийнято у зв’язку з наступним:

відповідно до пункту 3 контракту від 28.03.2019 року № NYYYMPFILG/19 продавець постачає та сплачує покупцеві товар на умовах зазначених у інвойсі; відповідно до надано до митного контролю інвойсу від 10.07.2019 року № 19YF0573 зазначено умови оплати 100% передоплата; платіжні доручення від 13.05.2019 року та від 23.07.2019 року не містять посилання на інвойс; платіжне доручення без вказівки у ньому на інвойс, на підставі якого здійснено платіж, не є доказом, достатнім для доведення митної вартості певної поставки товару. Так само платіжне доручення не є достатнім доказом митної вартості певної поставки товару в разі зазначення у ньому лише зовнішньоекономічного договору, на основі якого здійснена поставка певного товару; дата платіжного доручення від 13.05.2019 року не кореспондується з датою наданого до митного оформлення інвойсу від 10.07.2019 року № 19YF0573;

наданий до митного оформлення коносамент містить відомості щодо умов сплати фрахту у місці призначення, тобто отримувачем товару;

декларація країни відправлення не містить відомостей щодо вартості фрахту;

наданий позивачем прайс-лист від 21.04.2019 року містить інформацію виключно щодо товарів, які містяться у інвойсі від 23.04.2019 року та умови поставки CFR, що свідчить про адресний характер та суб’єктивну спрямованість зазначеного прайс-листа;

у декларації країни відправлення міститься посилання на номер коносаменту, який не надано до митного оформлення;

пунктом 4.6.5 контракту передбачено надання страхового полісу, який до митного оформлення не надано;

у інвойсі від 15.03.2019 року та додатковій угоді до контракту від 15.03.2019 року міститься посилання на оплату покупцем вартості страхування та вантажоперевезення;

згідно інвойсу від 15.03.2019 року та додатковій угоді до контракту від 15.03.2019 року наявні відомості про надання знижки; порядок та умови надання знижки не надано.

Ухвалою суду від 12 лютого 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та зазначив про те, що авансовий платіж був здійснений на підставі договору, а не на підставі інвойсу, який позивач отримав вже після оплати товару.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог з підстав, які наведено у відзиві на позовну заяву.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові доказі наявні у матеріалах справи, встановив наступне.

28.03.2019 року між позивачем та компанією NIGBO YUNLONG YONGFENG MACHINERY PARTS FACTORY (Китай) укладено контракт № NYYYMPFILG/19, у відповідності до умов якого NIGBO YUNLONG YONGFENG MACHINERY PARTS FACTORY (Китай) зобов’язався поставити товар, а позивач зобов’язався його оплатити.

Умови поставки товару CFR – Одеса, що визначено у інвойсі від 10.07.2019 року № 19YF0573. Вартість товару 34 358,65 доларів США, що також визначено у інвойсі від 10.07.2019 року № 19YF0573. Умови оплати – 100% попередня оплата, що також визначено у інвойсі від 10.07.2019 року № 19YF0573.

На підставі поставки товару позивачем подано до митного органу митну декларацію № UA110190/2019/507829 на товар частини виключно до навісного обладнання екскаваторів зі сталі; частини до технологічного обладнання екскаваторів, елементи з’єднання частин стрілки екскаватора, без нанесення різьби (палець).

На підтвердження обґрунтованості заявленої митної вартості товарів та обрано методу його визначення позивач разом із митною декларацією подав митному органу наступні документи:

- декларація митної вартості за № 2802;

- пакувальний лист б/н до інвойсу від 10.07.2019 року № 19YF0573;

- інвойс від 10.07.2019 року № 19YF0573;

- коносамент від 10.07.2019 року № ZIMUNGB9479670;

- міжнародна товарно-транспортна накладна (CMR) № 7527 від 16.08.2019 року;

- сертифікат походження товару від 23.07.2019 року;

- банківські платіжні документи від 13.05.2019 року № 28 та від 23.07.2019 року № 116;

- прайс-лист зі строком дії жовтень 2019 року;

- зовнішньоекономічний договір від 28.03.2019 року № NYYYMPFILG/19

- додаткова угода № 1 від 01.04.2019 року до зовнішньоекономічного договору;

- копія митної декларації країни відправлення від 19.07.2019 року;

- лист про надання додаткових документів від 19.08.2019 року;

- лист від 20.08.2019 року № 20/08-1 з перекладом;

- лист від 22.08.2019 року про відсутність можливості надати додаткові документи

Судом встановлено, що у відповідності до ч. 3 статті 53 Митного кодексу України від 13.03.2012 року, відповідачем запропоновано позивачу надати додаткові документи, а саме:

- транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включено до вартості товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;

- якщо здійснювалось страхування – страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування;

- виписку з бухгалтерської документації;

- каталоги, специфікації, прейскуранти виробника товару;

- висновки про якісні на вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними установами та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Вищевказані документи були витребувані від позивача у зв’язку з тим, що документи надані позивачем містили розбіжності відповідно до обраного методу визначення митної вартості, а саме:

наданий до митного оформлення коносамент містить відомості щодо умов сплати фрахту у місці призначення, тобто отримувачем товару;

декларація країни відправлення не містить відомостей щодо вартості фрахту;

наданий позивачем прайс-лист від 21.04.2019 року містить інформацію виключно щодо товарів, які містяться у інвойсі від 23.04.2019 року та умови поставки CFR, що свідчить про адресний характер та суб’єктивну спрямованість зазначеного прайс-листа;

у декларації країни відправлення міститься посилання на номер коносаменту, який не надано до митного оформлення;

пунктом 4.6.5 контракту передбачено надання страхового полісу, який до митного оформлення не надано;

у інвойсі від 15.03.2019 року та додатковій угоді до контракту від 15.03.2019 року міститься посилання на оплату покупцем вартості страхування та вантажоперевезення;

згідно інвойсу від 15.03.2019 року та додатковій угоді до контракту від 15.03.2019 року наявні відомості про надання знижки; порядок та умови надання знижки не надано.

Про витребування додаткових документів відповідачем зроблено відповідну відмітку у митній декларації позивача із посиланням саме на ч.3 ст. 53 МК України.

Одночасно судом встановлено, що консультації між позивачем та митним органом проведено у електронній формі; копії повідомлень податкового органу містяться у матеріалах справи разом із доказами їх направлення декларанту.

За вказаних обставин позивач був ознайомлений з переліком витребуваних документів.

Позивач листом надав відповідачу: прайс-лист від 01.07.2019 року, додаткову угоду № 1 від 01.04.2019 року та лист від 21.08.2019 року № 20/08-1 щодо складових митної вартості.

Під час консультації між позивачем та відповідачем, останній також зазначив про те, що відповідно до пункту 3 контракту від 28.03.2019 року № NYYYMPFILG/19 продавець постачає та сплачує покупцеві товар на умовах зазначених у інвойсі; відповідно до надано до митного контролю інвойсу від 10.07.2019 року № 19YF0573 зазначено умови оплати 100% передоплата; платіжні доручення від 13.05.2019 року та від 23.07.2019 року не містять посилання на інвойс; платіжне доручення без вказівки у ньому на інвойс, на підставі якого здійснено платіж, не є доказом, достатнім для доведення митної вартості певної поставки товару. Так само платіжне доручення не є достатнім доказом митної вартості певної поставки товару в разі зазначення у ньому лише зовнішньоекономічного договору, на основі якого здійснена поставка певного товару; дата платіжного доручення від 13.05.2019 року не кореспондується з датою наданого до митного оформлення інвойсу від 10.07.2019 року № 19YF0573.

Суд окремо зазначає про те, що вказана інформація про умови оплати та платіжні доручення не міститься у оскаржуваних рішеннях відповідача.

Зазначені зауваження відповідач вказав під час процедури консультацій з позивачем.

Суд зазначає, що з 01.06.2012 року відносини з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, справлянням митних платежів регулюються положеннями Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI, який набув чинності з 01.06.2012, а також положеннями Податкового кодексу України та інших законів України з питань оподаткування.

Статтями 49, 50 Митного кодексу України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.

Частинами четвертою та п'ятою статті 58 Митного кодексу України також передбачено, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті. При цьому, ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов'язаних із продавцем осіб для виконання зобов'язань продавця.

Згідно із статтею 51 Митного кодексу України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом. При цьому, декларант зобов'язаний: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об'єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов'язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації (стаття 52 Митного кодексу України).

Відповідно до статті 57 Митного кодексу України основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Статтею 53 Митного кодексу України встановлено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, зокрема, є:

1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п’ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;

2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;

3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об’єктом купівлі-продажу);

4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;

5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;

6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;

7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;

8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару (ч.6 ст. 53 МК україни).

В силу частини п'ятої статті 53 Митного кодексу України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

З аналізу частин першої та другої статті 53 Митного кодексу України вбачається, що Митним кодексом передбачено вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.

Частиною третьою статті 53 Митного кодексу України передбачено, що в разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов’язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:

1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов’язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається;

2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом);

3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов’язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту);

4) виписку з бухгалтерської документації;

5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів;

6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару;

7) копію митної декларації країни відправлення;

8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті (ч.5 ст. 53 МК України).

Відповідно до статті 54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.

Зокрема, статтею 58 Митного кодексу України передбачено, що метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів. Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов'язковою при її обчисленні. У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи.

Аналіз положень частини третьої статті 53, частин першої, другої та п'ятої статті 54, статті 58 Митного кодексу України надає підстави для висновку про те, що митний орган при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості зобов'язаний перевірити складові числового значення митної вартості, правильність розрахунку, здійсненого декларантом, упевнитись в достовірності та точності заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у статті 58 Митного кодексу України.

Відповідно до частини 6 статті 54 Митного кодексу України підставою для відмови у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю є виключно наявність обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/ або недостовірні відомості про митну вартість товарів.

Правильному застосуванню вказаної норми може сприяти розуміння логіки правової позиції Верховного Суду України, висловленої ним в постанові від 01.10.2013 р. у справі № 21-354а13.

У вказаній постанові Верховний Суд України дійшов висновків, що сумніви у достовірності поданих декларантом відомостей можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.

Про наявність обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості, вказує далі Верховний Суд України, митниця зобов'язана доводити в суді, оскільки з цією обставиною закон пов'язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

В постановах від 15.10.2013 р. у справі № 21-270а13 та від 22.10.2013 р. у справі № 21-342а13 Верховний Суд України за результатами аналізу Митного кодексу України 2002 року зазначає, що підставою для витребовування у декларанта додаткових документів для підтвердження митної вартості може бути наявність в спеціалізованих програмно-інформаційних комплексах Єдиної автоматизованої системи Держмитслужби (далі - ЄАС) інформації про іншу митну вартість ідентичних або аналогічних товарів.

Аналіз норм Митного кодексу України 2012 року дає підстави вважати, що контроль правильності обчислення декларантом митної вартості може здійснюватися, в тому числі, шляхом порівняння рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, митне оформлення яких вже здійснено, тобто з використанням ЄАС, яка містить відповідну інформацію.

При цьому суд вважає, що розбіжність між рівнем заявленої декларантом митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, може бути лише підставою для сумніву у правильності визначення митної вартості, проте не є достатньою підставою для висновку про недостовірність даних щодо заявленої декларантом митної вартості товару. В цьому випадку митниця повинна здійснити дослідження документів щодо поставки товару з метою встановлення доказів, які підтверджують або спростовують цей сумнів.

Таким чином, у разі виявлення відповідачем розбіжності між рівнем заявленої декларантом митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, останній вправі витребувати від декларанта додаткові документи та здійснити дослідження документів щодо поставки товару з метою встановлення доказів, які підтверджують або спростовують сумнів у правильності визначення митної вартості товарів.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постановах від 31.03.2015 року по справі № 21-127а15 та від 31.03.2015 року по справі № 21-53а15, разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Оскільки відповідач виявив розбіжності у поданих позивачем документах, а саме: розбіжність між рівнем заявленої декларантом митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, розбіжності відповідно до обраного методу визначення митної вартості, що вказані судом вище, а тому вправі був направити відповідні запити до позивача.

Щодо доводів відповідача стосовно того, що відповідно до пункту 3 контракту від 28.03.2019 року № NYYYMPFILG/19 продавець постачає та сплачує покупцеві товар на умовах зазначених у інвойсі; відповідно до надано до митного контролю інвойсу від 10.07.2019 року № 19YF0573 зазначено умови оплати 100% передоплата; платіжні доручення від 13.05.2019 року та від 23.07.2019 року не містять посилання на інвойс; платіжне доручення без вказівки у ньому на інвойс, на підставі якого здійснено платіж, не є доказом, достатнім для доведення митної вартості певної поставки товару. Так само платіжне доручення не є достатнім доказом митної вартості певної поставки товару в разі зазначення у ньому лише зовнішньоекономічного договору, на основі якого здійснена поставка певного товару; дата платіжного доручення від 13.05.2019 року не кореспондується з датою наданого до митного оформлення інвойсу від 10.07.2019 року № 19YF0573, то суд зазначає наступне.

Як вже було зазначено судом вище, вказані зауваження відповідача не містяться у оскаржуваних рішенні про коригування митної вартості товарів та картці відмови у митному оформленні товарів.

Зазначені зауваження відповідача останній вказав під час процедури консультацій з позивачем.

Судом на підставі наявних у матеріалах справи платіжних доручень від 13.05.2019 року № 28 та від 23.07.2019 року № 116 встановлено, що останні не містять посилання на інвойс, який був наданий до митного оформлення: від 10.07.2019 року № 19YF0573, а містять лише посилання на зовнішньоекономічний контракт від 28.03.2019 року № NYYYMPFILG/19

Судом також встановлено, що у інвойсі від 10.07.2019 року № 19YF0573 сторони погодили вартість партії товару 34 358,65 доларів США та умови оплати: 100% попередня оплата.

Одночасно судом встановлено, що загальна сума у інвойсах від 13.05.2019 року № 28 та від 23.07.2019 року № 116 становить саме 34 358,65 доларів США, тобто повністю відповідає сумі, яка вказана у інвойсі від 10.07.2019 року № 19YF0573.

Згідно умов зовнішньоекономічного контракту: вартість товарів зазначається у інвойсах на кожну партію товару; умови поставки зазначають у інвойсах; товар повинен бути відвантажений протягом 60 днів після його оплати; вартість тари та пакування включено до вартості товару; сторони передбачили можливість визначення умов поставки у інвойсах.

За вказаних обставин у зовнішньоекономічному контракті не визначена вартість товарів, а позивач повинен був здійснити авансовий платіж лише після отримання інвойсу.

У відповідності до п. 2.4 Довідки щодо узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Митного кодексу України, в редакції від 13.03.2012 року, яка затверджена постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.03.2017 року № 2 пунктом 5 частини другої статті 53 МК України визначено, що документи, що подаються декларантом для підтвердження митної вартості товару, мають містити реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару. Із цим положенням узгоджується вимога пункту 2.2 Положення про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 28 липня 2008 року № 216, відповідно до якого у платіжному дорученні платник повинен заповнити реквізит "Призначення платежу" в іноземній валюті таким чином, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування бенефіціару коштів в іноземній валюті. При цьому надати повну інформацію про документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів, означає надати реквізити як зовнішньоекономічного договору (контракту), так і рахунку-фактури (інвойсу), згідно з якими здійснюється оплата. Саме ці документи і дозволяють ідентифікувати платіжне доручення з поставкою оцінюваного товару. Ідентифікація платіжного доручення з певною поставкою товару може бути здійснена також шляхом посилання на специфікацію до договору, на основі якої було поставлено відповідний товар. Без ідентифікації на основі посилання на такі документи платіжне доручення як доказ не може вважатися достатнім для доведення митної вартості певної партії товару. Так само платіжне доручення не є достатнім доказом митної вартості певної поставки товару в разі зазначення у ньому лише зовнішньоекономічного договору, на основі якого здійснена поставка певного товару.

Отже, платіжне доручення без вказівки у ньому на рахунок-фактуру (інвойс), на підставі яких здійснено платіж (у разі коли відповідно до умов відповідних зовнішньоекономічних договорів такий авансовий платіж мав здійснюватися лише після отримання декларантом рахунку-фактури (інвойсу), не є доказом, достатнім для доведення митної вартості певної поставки товару.

За вказаних обставин платіжні доручення від 13.05.2019 року № 28 та від 23.07.2019 року № 116 не є доказом, достатнім для доведення митної вартості певної поставки товару, оскільки у платіжних дорученнях не міститься посилання на інвойс від 10.07.2019 року № 19YF0573, також у зовнішньоекономічному контракті відсутня інформація поставлених товарів а тому не можливо дійти до однозначного висновку про те, що грошові кошти стосувалися даного інвойсу.

Крім того, суд вважає доречним зауваження відповідача про те, що дата платіжного доручення від 13.05.2019 року не кореспондується з датою наданого до митного оформлення інвойсу від 10.07.2019 року № 19YF0573, оскільки оплата здійснена позивачем 13.05.2019 року, тобто раніше ніж був виставлений інвойс від 10.07.2019 року № 19YF0573.

На підставі викладеного судом приймається даний довід відповідача.

Щодо доводів відповідача стосовно того, наданий до митного оформлення коносамент містить відомості щодо умов сплати фрахту у місці призначення, тобто отримувачем товару, то суд зазначає наступне.

У матеріалах справи міститься коносамент від 10.07.2019 року № ZIMUNGB9479670, у якому чітко вказано про те, що фрахт заздалегідь оплачено в НІНБО, плата за оформлення в терміналі здійснюється по прибутті у пункт призначення.

Крім того, суд зауважує на тому, що умови поставки CFR Одеса, що визначено у інвойсі від 10.07.2019 року № 19YF0573.

Умови поставки CFR стандартизовані умови постачання за Інкотермс, за якими продавець зобов'язаний своїм коштом доставити товар у порт відвантаження, завантажити його на судно й сплатити фрахт для доставки товару в зазначений порт призначення.

Таким чином, саме продавець товару повинен оплатити фрахт.

За вказаних обставин судом відхиляється даний довод відповідача.

Щодо доводів відповідача про те, декларація країни відправлення не містить відомостей щодо вартості фрахту; у декларації країни відправлення міститься посилання на номер коносаменту, який не надано до митного оформлення, то суд зазначає наступне.

У матеріалах справи міститься копія декларації країни відправлення від 04.07.2019 року, у якій дійсно у графі транспортні витрати відображено «0».

У декларації країни відправлення від 04.07.2019 року номер контейнеру, а не номер коносаменту.

У коносаменті коносамент від 10.07.2019 року № ZIMUNGB9479670 вказаний номер контейнеру, який повністю відповідає номеру контейнеру, який міститься у декларації країни відправлення від 04.07.2019 року.

Також суд наголошує на тому, що Умови поставки CFR стандартизовані умови постачання за Інкотермс, за якими продавець зобов'язаний своїм коштом доставити товар у порт відвантаження, завантажити його на судно й сплатити фрахт для доставки товару в зазначений порт призначення.

Таким чином, саме продавець товару повинен оплатити фрахт.

За вказаних обставин судом відхиляється даний довод відповідача.

Щодо доводів відповідача про те, що наданий позивачем прайс-лист від 21.04.2019 року містить інформацію виключно щодо товарів, які містяться у інвойсі від 23.04.2019 року та умови поставки CFR, що свідчить про адресний характер та суб’єктивну спрямованість зазначеного прайс-листа, то суд зазначає наступне.

У відповідності до висновків Довідки щодо узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Митного кодексу України, в редакції від 13.03.2012 року, яка затверджена постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.03.2017 року № 2, з огляду на засаду свободи підприємницької діяльності органам доходів і зборів заборонено втручатися у підприємницьку діяльність декларантів шляхом відмови взяти до уваги прайс-лист з мотивів його недопустимості у зв’язку з наявністю чи відсутністю у ньому певних відомостей (реквізитів).

За вказаних обставин даних довод відповідача судом відхиляється.

Щодо доводів відповідача про те, що пунктом 4.6.5 контракту передбачено надання страхового полісу, який до митного оформлення не надано; у інвойсі від 15.03.2019 року та додатковій угоді до контракту від 15.03.2019 року міститься посилання на оплату покупцем вартості страхування та вантажоперевезення; згідно інвойсу від 15.03.2019 року та додатковій угоді до контракту від 15.03.2019 року наявні відомості про надання знижки; порядок та умови надання знижки не надано, то суд зазначає наступне.

Позивачем не надавалися до митного оформлення вказані вище документи. Надані позивачем документи не містять вказаних вище умов.

Крім того, у відповідності до висновків Довідки щодо узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Митного кодексу України, в редакції від 13.03.2012 року, яка затверджена постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.03.2017 року № 2, якщо за твердженням декларанта страхування не здійснювалося, то декларант не повинен доводити цей факт: декларант повинен підтвердити лише ті факти, які пов’язані з витратами, які, на його думку, входять до митної вартості товарів. Натомість якщо митниця стверджує, що страхування все ж такі здійснювалося (а значить витрати на страхування включаються до митної вартості), то митниця повинна довести наявність цього факту.

За вказаних обставин судом відхиляються доводи відповідача.

Одночасно суд зазначає, що наявність у базі даних митного органу інформації про більшу вартість ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, не є підставою для не застосування основного методу для визначення митної вартості товарів, оскільки вказана обставина не перерахована у статті 58 МК України в якості підстави, що виключає застосування основного методу визначення митної вартості товарів.

Крім того, як видно з оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів від 22.08.2019 року № UA110000/2019/500104/2, у ньому зазначено лише дату, номер митної декларації та вартість товару, на підставі якої здійснено коригування митної вартості імпортованого товару, що не дає підстави вважати таке рішення обґрунтованим та мотивованим у контексті норм пунктів 2, 4 частини 3 статті 55 МК України.

У Довідці щодо узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Митного кодексу України, в редакції від 13.03.2012 року, яка затверджена постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.03.2017 року № 2, зазначено, що орган доходів і зборів зобов’язаний навести у рішенні про коригування митної вартості товарів порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за такими другорядними методами, як за ціною договору щодо ідентичних товарів, за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів, на основі віднімання вартості, резервний метод.

Отримана з Центральної бази даних ЄАІС Міндоходів інформація про вантажну митну декларацію, на яку орган доходів і зборів посилається при коригуванні митної вартості, не є достатнім доказом ціни, за якою відповідну партію товару дійсно було імпортовано до України.

При здійсненні контролю за коригуванням митної вартості товару, проведеним органом доходів і зборів за другорядним методом (за ціною договору щодо ідентичних товарів; за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; за резервним методом), відповідач повинен довести, що товар за певною митною вартістю дійсно був увезений до України, що митна вартість за відповідною вантажною митною декларацією не була відкоригована; що рішення про коригування (якщо воно приймалося) було оскаржене до суду та скасоване судом.

У ситуації з рішенням про коригування митної вартості товарів орган доходів і зборів повинен не просто зазначити, зокрема, обставину відсутності в нього інформації щодо оформлення ідентичних та подібних товарів (як підставу незастосування методів за ціною договору щодо ідентичних товарів та за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів), а навести цінову інформацію з ЄАІС про оформлення товарів, що мають ознаки, найбільш схожі на ознаки задекларованих товарів, та пояснити з урахуванням положень статей 59, 60 МКУ, чому ця інформація не може бути взята за основу для визначення митної вартості.

Отже, що при обґрунтуванні неможливості застосування певних другорядних методів орган доходів і зборів повинен конкретизувати підстави незастосування цих методів.

На підставі викладеного, враховуючи те, що відповідач у рішенні про коригування митної вартості товарів не дотримався вимог, які зазначені у вказаній вище довідці, то оскаржуване рішення не може вважатися обгрунтованими та таким, що відповідає п.3 ч.2 ст. 2 КАС України.

За вказаних обставин оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів є протиправним та таким, що підлягає скасуванню не дивлячись на те, що платіжні доручення позивача не є доказом, достатнім для доведення митної вартості певної поставки товару.

За вказаних обставин суд задовольняє заявлені позивачем позовні вимоги повністю.

Згідно з ч.1ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб’єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.1ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору.

Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, повязані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 3842 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень, які містяться у матеріалах справи.

Керуючись ст. 2, 9, 73-78, 90, 241 - 246 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів Дніпропетровської митниці від 22.08.2019 року № UA110000/2019/500104/2.

Стягнути з Дніпропетровської митниці ДФС за рахунок її бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпорт Логістик Груп» сплачену суму судового збору у розмірі 3842 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 12 лютого 2020 року.

Суддя (підпис) С.В. Златін

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Помічник судді Лісна А.М.

Рішення не набрало законної сили станом на 12.02.2020 року

Помічник судді Лісна А.М.