Справа № 465/7909/15-а
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2020-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 рокуЛьвівСправа № 465/7909/15-а пров. № 857/13061/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.

при секретарі судового засідання: Волошин М.М.

за участі представника позивача: Фостяк О.Я.,

представників відповідачів: Наумець А.Г., Іваненко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду міста Львова від 15 травня 2019 року (рішення ухвалене о 10:59 год. у м. Львові судом у складі головуючого судді Ванівського Ю.М., повний текст судового рішення складено 24.05.2019) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Західуніверсал плюс" до Львівської міської ради, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов'яґзання вчинити дії, визнання протиправними та скасування розпоряджень,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Львівської міської ради, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, у якому, із урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив суд: 1) визнати протиправною бездіяльність Львівської міської ради щодо не включення до «Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові», затвердженої ухвалою Львівської міської ради від 23.04.2015 року №4526 тимчасових споруд, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Західуніверсал плюс» за адресами: м.Львів, вул.Суботівська, 24 (площею 56 кв.м.), м.Львів, вул.Суботівська, 7 (площею 57 кв.м.), м.Львів, вул.Широка, 68 (площею 72 кв.м.); 2) зобов`язати Львівську міську раду внести зміни до ухвали №1568 від 02.03.2017 року шляхом включення до Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Залізничному районі м.Львова спірних споруд; 3) визнати протиправними та скасувати розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №383, 384, 385 від 14.07.2015 року.

Позивач позовні вимоги мотивував тим, що належні йому малі архітектурні форми, розташовані за адресами: м.Львів, вул.Суботівська, 24, м.Львів, вул.Суботівська, 7 та м.Львів, вул.Широка, 68 були встановлені відповідно до діючих норм, не порушували архітектурних та інших містобудівних вимог, а відтак такі безпідставно не були включені відповідачем до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд. Зазначає, що затверджений відповідачем порядок не передбачає чітких умов включення (не включення) тимчасових споруд до Комплексної схеми, і відповідно не визначає порушення рішення виконавчого комітету від 20.12.2010 року №1768 «Про заборону роздрібної торгівлі алкогольними, слабоалкогольними напоями та повом (окрім безалкогольного)», як підставу дл не включення належних йому тимчасових споруд до Комплексної схеми. У зв'язку з наведеним позивач просив позов задоволити.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 15 травня 2019 року вказаний вище позово задоволено. Визнано бездіяльність Львівської міської ради щодо не включення до «Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові», затвердженої ухвалою Львівської міської ради від 23.04.2015 року №4526 тимчасових споруд, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Західуніверсал плюс» за адресами: м.Львів, вул.Суботівська, 24 (площею 56 кв.м.), м.Львів, вул.Суботівська, 7 (площею 57 кв.м.); та м.Львів, вул. Широка, 68 (площею 72 кв.м.) протиправною. Зобов`язано Львівську міську раду внести зміни до ухвали №1568 від 02.03.2017 року шляхом включення до Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Залізничному районі м.Львова тимчасових споруд за адресами м.Львів, вул.Суботівська,24 (площею56кв.м.); м.Львів, вул.Суботівська,7 (площею57кв.м.) та м.Львів, вул.Широка, 68 (площею72кв.м.) із вказанням їх власником Товариства з обмеженою відповідальністю «Західуніверсал плюс» (Додаток 1 до ухвали міської ради №1568 від 02.03.2017 року). Визнано протиправними та скасовано розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №383, 384, 385 від 14.07.2015 року.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач Львівська міська рада. Вважає, що оскаржуване рішення в частині визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, а тому підлягає частковому скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ТзОВ «Західуніверсал плюс» є власником малих архітектурних форм, що знаходяться за адресами: м.Львів, вул.Суботівська, 24, м.Львів, вул.Суботівська, 7 та м.Львів, вул.Широка, 68.

Відповідно до Договорів №№1, 2, 3, від 03 вересня 2012 року ТзОВ «Західуніверсал плюс» придбало павільйони в ТзОВ «Західторгцентр».

Ухвалою Львівської міської ради від 11.04.2013 року №2292 було внесено відповідні відомості до Перспективної схеми розміщення малих архітектурних форм. На підставі вказаної ухвали ТзОВ «Західуніверсал плюс» уклало з Львівською міською радою договори оренди землі.

Ухвалою Львівської міської ради №3190 від 20.03.2014 року затверджено нове Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові, Комплексна схема розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові. Належні позивачу малі архітектурні форми за адресами: м.Львів, вул.Суботівська,24, м.Львів, вул.Суботівська,7 та м.Львів, вул.Широка,68 також були включені до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові. (Додатки №2, № 4 та № 8 до Ухвали Львівської міської ради №3190 від 20.03.2014 року). На підставі вказаної ухвали ТзОВ «Західуніверсал плюс» 24.12.2014 року укладено Договори на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення тимчасових споруд.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року у справі№813/6520/14, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.02.2015 року визнано протиправною та скасовано ухвалу Львівської міської радивід 20.03.2014 року №3190 «Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд та Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові» в частині ухвалення п.1.1., 1.2., 2, 4, 5 ухвали, а також додатків до ухвали №1, №№ 2-15.

Ухвалою Львівської міської ради від 23.04.2015 року №4526 затверджено нове «Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові» та «Комплексна схема розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові» (надалі «Комплексна схема»).

Також встановлено, що 23.04.2015 року було прийнято ухвалу №4527 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова», якою продовжено на 2 роки до 30.12.2016 договори оренди землі та конструктивних елементів благоустрою для розміщення тимчасових споруд, перелічених у відповідних додатках. При цьому формування переліків малих архітектурних форм, які увійшли до нової Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові і відповідно яким продовжено дію договорів оренди також здійснювалось самостійно відповідачем Львівською міською радою без будь-яких звернень суб`єктів господарювання.

Зі змісту ухвали (її додатків) видно, що належні позивачу малі архітектурні, розташовані за адресами: м.Львів, вул.Суботівська,24, м.Львів, вул.Суботівська,7 та м.Львів, вул.Широка,68 не включені до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові і, відповідно, щодо таких об`єктів не прийнято рішення про продовження дії договорів оренди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності не включення загаданих вище тимчасових споруд до Комплексної схеми, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Згідно п. 2.2.1 ухвали Львівської міської ради № 4526 від 23.04.2015р. «Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові та Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» розміщення тимчасових споруд здійснюється замовником відповідно до паспорту прив'язки, плану земельної ділянки та договору оренди земельної ділянки або договору окремих конструктивних елементів благоустрою. Місце встановлення тимчасових споруд повинно відповідати адресі, вказані у паспорті прив'язки та плану земельної ділянки або схеми прив'язки.

Вказане Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові передбачаючи порядок продовження терміну дії договору оренди земельної ділянки та конструктивних елементів для розміщення тимчасової споруди однією з підстав для такого продовження вказує надання копії відповідної ухвали Львівської міської ради.

Однак цей нормативно-правовий акт взагалі не визначає умови (не встановлює чіткі правила), відповідно до яких належні суб`єктам господарювання тимчасові споруди включаються до Комплексної схеми.

Серед іншого у вказаному Положенні зазначається, що для включення нових тимчасових споруд до Комплексної схеми потрібен висновок управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради та постійної депутатської комісії архітектури, містобудування та охорони історичного середовища за наявності яких особа звертається до Львівської міської ради з проханням підготувати ухвалу.

Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції, вказаний нормативний акт взагалі не врегульовує відносин щодо включення до Комплексної схеми діючих (уже встановлених) малих архітектурних форм, які були включені до Перспективної схеми розміщення малих архітектурних форм як частини програми комплексного благоустрою території міста, що затверджена ухвалою Львівської міської ради від 18.12.2008р. №2311. Відповідно таке включення (чи не включення) залежить виключно від волі суб`єкта владних повноважень і не обумовлене жодними об`єктивними чинниками, зокрема які можуть створюватись діями суб`єктів господарювання.

Так, відповідно до ст.3 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» серед основних таких принципів є:

-захист прав, законних інтересів суспільства, територіальних громад та громадян, життя громадян, охорона навколишнього природного середовища та забезпечення безпеки держави;

-прозорість процедури видачі документів дозвільного характеру;

-додержання рівності прав суб`єктів господарювання під час видачі документів дозвільного характеру;

-зменшення рівня державного регулювання господарської діяльності;

-установлення єдиних вимог до порядку видачі документів дозвільного характеру.

Згідно із статтею 4 цього ж закону виключно законами, які регулюють відносини, пов`язані з одержанням документів дозвільного характеру, встановлюються необхідність одержання документів дозвільного характеру та їх види; вичерпний перелік підстав для відмови у видачі, переоформлення, видачі дубліката, анулювання документа дозвільного характеру. А відповідно до п.5. ст.4-1 підставами для відмови від видачі документи дозвільного характеру є:

-подання суб`єктом господарювання неповного пакета документів, необхідних для одержання документа дозвільного характеру, згідно із встановленим вичерпним переліком;

-виявлення в документах, поданих суб`єктом господарювання, недостовірних відомостей;

-негативний висновок за результатами проведених експертиз та обстежень або інших наукових і технічних оцінок, необхідних для видачі документа дозвільного характеру.

Законом можуть встановлюватися інші підстави для відмови у видачі документа дозвільного характеру. Відмова у видачі документа дозвільного характеру за підставами, не передбаченими законами, не допускається. Письмове повідомлення дозвільного органу про відмову у видачі документа дозвільного характеру надається суб`єкту господарювання особисто або надсилається поштовим відправленням з описом вкладення або у випадках, передбачених законом, в електронній формі за допомогою засобів телекомунікацій із зазначенням передбачених законом підстав для такої відмови у строк, встановлений для видачі документа дозвільного характеру.

Як видно із листа Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 06.05.2015 року №25-1158 позивача було повідомлено про те, що ухвалою Львівської міської ради №4527 від 23.04.2015 року не продовжено договори оренди земельних ділянок для обслуговування тимчасових споруд за адресами м.Львів, вул.Суботівська, 24, м.Львів, вул.Суботівська, 7 та м.Львів, вул.Широка, 68 у зв`язку із неодноразовим встановленням фактів порушення рішення виконавчого комітету від 20.12.2010 року №1768 «Про заборону роздрібної торгівлі алкогольними, слабоалкогольними напоями та пивом (окрім безалкогольного)».

Однак, колегією суддів не здобуто, а відповідачем не надано переконливих доказів порушення позивачем вимог рішення виконавчого комітету від 20.12.2010 року №1768.

Крім цього, як вірно зазначено судом першої інстанції, жоден діючий нормативно-правовий акт, зокрема й Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові, затверджене ухвалою Львівської міської ради від 23.04.2015 року, не визначають порушення рішення виконавчого комітету від 20.12.2010 року №1768 «Про заборону роздрібної торгівлі алкогольними, слабоалкогольними напоями та пивом (окрім безалкогольного)» як підставу для невключення тимчасових споруд до Комплексної схеми.

Щодо доводів скаржника про те, що відповідно до п.2.16 ухвали №4526 для внесення нової тимасової споруди до Комплексної схеми розміщення тимасових споруд фізична особа-підприємець або юридична особа звертається із письмовою заявою на ім'я начальника управління щодо можливості розміщення тимчасової споруди, то такі колегія суддів до уваги не бере, оскільки вказані норми не врегульовують відносини щодо включення до Комплексної схеми діючих (уже встановлених) малих архітектурних форм, а стосуються питань встановлення нових тимчасових споруд.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно ухвали від 23.04.2015 року №4527 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова», якою продовжено на 2 роки до 30.12.2016 договори оренди землі та конструктивних елементів благоустрою для розміщення тимчасових споруд, перелічених у відповідних додатках, формування переліків малих архітектурних форм, які увійшли до нової Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові і відповідно яким продовжено дію договорів оренди також здійснювалось самостійно Львівською міською радою без будь-яких звернень суб`єктів господарювання.

Щодо доводів апелянта про неможливість втручання у дискреційні повноваження Львівської міської ради, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3.1 рішення Конституційного Суду України №17-рп/2010 у справі 1- 25/2010 одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення вказаних обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Таким чином, втручання у права повинно бути передбачуваним для особи, інакше воно не може бути законним та суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004 чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні. Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод; небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (див. також: рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Гавенда проти Польщі» від 14.03.2002, «Аманн проти Швейцарії» від 16.02.2000).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява № 61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява № 30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява № 20390/07).

Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні у справі «Фадєєва проти Росії» від 09.06.2005, в якому Європейський суд з прав людини з посиланням на справу «Баклі проти Сполученого Королівства» зазначив, що «згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку «необхідності» втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції».

Відповідно до рішення Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 спосіб відновлення попущеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторною звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 826/7631/15.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою вказаної вище статті передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, у випадку коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

При цьому, Європейський Суд з прав людини у своєму Рішенні від 14 червня 2007 року по справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» зазначав, що в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. Відповідно, закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та чітко визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання.

Отже, суд з метою захисту прав позивача наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення і таке зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення не буде вважатися втручанням у дискреційні повноваження, адже такий спосіб захисту порушення права буде найбільш ефективним та спрямованим на недопущення свавілля в органах влади.

Оскільки суд першої інстанції прийшов до висновку про протиправність бездіяльності відповідача щодо не включення тимчасових споруди позивача до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, відповідно ним вірно зроблено висновок про зобов`язати відповідача внести зміни до ухвали №1568 від 02.03.2017 року шляхом включення до Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Залізничному районі м.Львова тимчасових споруд позивача, оскільки прийняття рішення про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах до 31 травня 2020 року не передбачало виконання будь-яких умов, продовження такого терміну відбулось автоматично для всіх тимчасових споруд, включених в Комплексну схему розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Франківського районного суду міста Львова від 15 травня 2019 року у справі №465/7909/15-а - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

На Постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді С. М. Кузьмич
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 12.02.2020р.