Справа № 9901/40/20
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

12 лютого 2020 року

Київ

справа №9901/40/20

адміністративне провадження №П/9901/40/20

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Тацій Л.В., перевіривши матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 21, офіс 501) до Президента України Зеленського Володимира Олександровича (01220, м. Київ, вул. Банкова, 11), третя особа: Державне бюро розслідувань (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 15), про визнання протиправним та скасування Указу Президента України, -

в с т а н о в и в:

10.02.2020 до Верховного Суду надійшов позов ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, третя особа: Державне бюро розслідувань, в якому позивач просить: визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 05 лютого 2020 року № 42/2020.

В обґрунтування позову покликається на те, що зазначений Указ підлягає скасуванню, оскільки Президент України має виключні повноваження зазначені в Конституції України, а тому розширювати його повноваження неможливо без внесення змін до Конституції України. Президент України не має права видавати будь-які Укази, які б стосувались такої інституції у Державному бюро розслідувань, як Рада громадського контролю при Державному бюро розслідувань. Стверджує, що протиправність Указу Президента України за № 42/2020 від 05.02.2020 полягає й у порушенні прав, передбачених статтями 38 та 57 Конституції України. Додатково позивач також зазначив, що Положення, затверджене оскаржуваним Указом, не містить чітких вимог до документів, які подають кандидати для участі у формуванні Ради громадського контролю при Державному бюро розслідувань. Окремі норми Порядку також затвердженого Указом Президента України, містять дискримінаційні, необґрунтовано високі вимоги до кандидатів.

Тому, на думку позивача, прийняття оскаржуваного Указу Президента України порушує його право та права широкого кола осіб, через те, що фактично регламентує створення та діяльність Ради громадського контролю при Державному бюро розслідувань з порушенням статей 38 та 57 Конституції України.

Пунктом 4 частини першої статті 171 КАС України передбачено, що Суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

За наслідками перевірки суддею-доповідачем встановлено, що даний позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства з огляду на наступне.

Для реалізації гарантованого у статті 55 Конституції України права кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб у сфері управлінської діяльності цих суб'єктів в Україні утворено систему адміністративних судів.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині 2 статті 19 КАС України.

Пунктом 1 частини другої статті 19 КАС передбачено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України.

Отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Поряд із загальними правилами провадження в адміністративних справах у суді першої інстанції КАС України встановлює певні особливості провадження для окремих категорій справ, як-от справ щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (стаття 22 КАС України).

У позовній заяві ОСОБА_1 просить скасувати Указ Президента України від 05 лютого 2020 року № 42/2020 «Питання Ради громадського контролю при Державному бюро розслідувань», яким затверджені: Положення про Раду громадського контролю при Державному бюро розслідувань та Порядок формування Ради громадського контролю при Державному бюро розслідувань.

Указ від 05 лютого 2020 року № 42/2020 позивач оскаржує з підстав відсутності у Президента України конституційних повноважень на видання будь-яких Указів, які б стосувалися Ради громадського контролю при Державному бюро розслідувань.

ОСОБА_1 обґрунтовуючи позовні вимоги покликається не тільки на відсутність у Президента України повноважень видавати будь-які Укази стосовно Ради громадського контролю при Державному бюро розслідувань, а й на невідповідність оскаржуваного Указу статтям 38 та 57 Конституції України.

Так, відповідно до статті 38 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Статтею 57 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право знати свої права і обов'язки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

Отже, підстави, з яких в межах цього позову ОСОБА_1 оскаржує Указ Президента України, потребують при вирішенні спору по суті перевірки Верховним Судом, як конституційних повноважень Президента України, так і відповідності Конституції України (конституційності) оскаржуваного акту, і лише тоді суд може надати правову оцінку Указу Президента України.

Додатковим мотивам, якими обґрунтовані заявлені вимоги, про те, що затверджене Указом Президента України Положення про Раду громадського контролю при Державному бюро розслідувань не містить чітких вимог до документів, які подаються кандидатами для участі у формуванні Ради та критеріїв співбесіди тощо, а Порядок містить дискримінаційні та необґрунтована високі вимоги до кандидатів також оцінка може бути надана через їх перевірку на відповідність вимогам статей 38 та 57 Конституції України.

Крім того, Суд звертає увагу на те, що позивач оскаржує Указ Президента України в повному обсязі, а не окремі його положення, які ОСОБА_1 вважав би такими, що порушують його права, через що очевидним є покликання позивача саме на неконституційність оскаржуваного акту Президента України, як такого, що виданий без наявності, передбачених Конституцією України повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 147 Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Статтею 150 Конституції України визначено повноваження Конституційного Суду України, до яких, належить: 1) вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим; 2) офіційне тлумачення Конституції України; 3) здійснення інших повноважень, передбачених Конституцією України.

Згідно із частиною 1 статті 152 Конституції України Закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2136-VIII до повноважень Конституційного Суду України належить, зокрема, вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

За змістом пункту 1 частини першої, частини другої статті 266 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні адміністративні справи щодо законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України.

Отже, Верховний Суд у порядку адміністративного судочинства не вирішує питання про конституційність правових актів (указів) Президента України нормативного характеру. Такими повноваженнями наділений лише Конституційний Суд України як єдиний орган конституційної юрисдикції в Україні.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що невідповідність Указів Президента України нормам Конституції України, якими визначено конституційні повноваження Президента може бути підставою для прийняття Конституційним Судом України рішення щодо їх неконституційності, що вказує на неможливість розгляду таких справ у порядку адміністративного судочинства, зокрема Верховним Судом як судом першої інстанції.

Аналогічної правової позиції за схожих правовідносин дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 22 вересня 2015 року у справі №п/800/187/15 та Верховний Суд у постанові від 22 березня 2018 року у справі №800/226/17 та постанові від 06.11.2019 по справі № 800/215/17.

У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов'язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України", заяви №17160/06 та №35548/06; пункт 33).

У зв'язку з наведеним, Верховний Суд дійшов висновку про те, що вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 05 лютого 2020 року за №42/2020 з підстав порушення конституційних приписів про повноваження Президента України та невідповідність Указу Конституції України не віднесено до юрисдикції адміністративного суду, а належить до компетенції Конституційного Суду України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 22, 170, 248, 266, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, −

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, третя особа: Державне бюро розслідувань, про визнання протиправним та скасування Указу Президента України.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя-доповідач Л.В. Тацій