Справа № 120/3236/19-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2020-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

07 лютого 2020 р. Справа № 120/3236/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Слободонюка М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Чванової Д.Б.

представника позивача: адвоката Піхотного М.Д.

представника відповідача: Сивого М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Головного управління ДПС у Вінницькій області

про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Вінницькій області, за вимогами якого просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 21.06.2019 року № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування на загальну суму з урахуванням штрафних санкцій 3241766,75 грн., № про збільшення грошового зобов`язання зі сплати військового збору на загальну суму 132534,84 грн.; № про збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ на загальну суму 4318027,50 грн., а також вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 13.08.2019 року № Ф-.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані рішення прийняті контролюючим органом з порушенням норм діючого законодавства, оскільки при їх прийнятті відповідач дійшов помилкових висновків щодо здійснення ним господарської діяльності як підприємцем та несплати у зв`язку з цим податків, що підлягають обов`язковій сплаті до бюджету. Звертає увагу, що відчуження у 2016 - 2018 роках 46 об`єктів нерухомого майна здійснювалося ним як фізичною особою зі сплатою податку на доходи фізичних осіб в розмірі 5% відповідно до п. 172.2 ст. 172 ПК України. При цьому, кожна угода з продажу вказаних об`єктів нерухомого майна посвідчена нотаріально і перед їх укладенням ним сплачувалися усі обов`язкові податкові платежі до бюджету встановлені законодавством, чинним на момент укладення таких правочинів. Разом з тим, позивач вважає, що податковим законодавством саме на нотаріуса був покладений обов`язок по нарахуванню податку з доходів фізичних осіб та перевірки сплати такого податку перед нотаріальним засвідченням договорів купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна. Позивач переконує суд, що відповідач безпідставно ототожнив його як фізичну особу громадянина з фізичною особою-підприємцем, оскільки він ніколи підприємницьку діяльність не здійснював та зареєстрованим як підприємець не був. А оскільки закон не забороняє йому, як фізичній особі, здійснювати будівництво житлових будинків у встановленому законом порядку та в подальшому їх відчужувати, тому його дії в цьому випадку не можуть бути кваліфіковані як будь-яке порушення вимог податкового чи іншого законодавства. Відтак позивач вважає, що застосування відповідачем положень ст. 177 ПК України, за відсутності в нього статусу фізичної особи-підприємця і наявності спеціальної норми законодавства - ст. 172 ПК України, є неправомірним, а тому донарахування йому податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та податку на додану вартість є безпідставним. Щодо військового збору також зазначив, що оскільки він не є підприємцем, тому обов`язок нарахування та правильності його декларування за правилами п. 162.1 ст. 162, п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України покладено на нотаріусів, які посвідчували договори купівлі продажу. При цьому акт перевірки не містить первинних даних, які б вказували на правомірність донарахування такого зобов`язання. Крім того, позивач вважає, що оскільки він не є підприємцем, то і не є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у зв`язку з чим вважає неправомірною і вимогу про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ.

Ухвалою суду від 15.10.2019 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

12.11.2019 року у підготовчому судовому засіданні задоволено клопотання відповідача та в порядку статті 52 КАС України протокольною ухвалою здійснено заміну Головного управління ДФС у Вінницькій області на його правонаступника - Головне управління ДПС у Вінницькій області.

Іншою ухвалою суду від 13.12.2019 року задоволено заяву представника позивача та поновлено позивачу строк звернення до суду в частині скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.08.2019 № Ф-, винесеної Головним управлінням ДФС у Вінницькій області.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Свою позицію мотивує тим, що в ході проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача, згідно отриманих матеріалів та інформації було встановлено, що громадянином ОСОБА_1 отримані доходи від відчуження 46 об`єктів нерухомості на умовах укладених договорів купівлі-продажу в 2016-2018 роках на загальну суму 19949343,36 грн. Наполягає на тому, що позивачем здійснювалась господарська діяльність, оскільки будівництво та систематичний продаж фізичним особам нерухомого майна з метою одержання прибутку є підприємницькою діяльністю. Відповідно, позивач зобов`язаний був зареєструватися як фізична особа-підприємець та вести облік результатів своєї господарської діяльності відповідно до вимог законодавства, оподатковувати дохід від такої господарської діяльності згідно норм статті 177 ПК України та подавати відповідну звітність як фізична особа-підприємець. Оскільки таких дій ОСОБА_1 не вчинив, то перевіркою було встановлено заниження ним податку на доходи фізичних осіб в сумі 2593413,40 грн., заниження суми нарахувань по єдиному соціальному внеску в сумі 169799,30 грн., заниження суми зобов`язань з податку на додану вартість на 3454422 грн. та заниження військового збору на суму 106027,87 грн., у зв`язку з чим контролюючим органом винесені оскаржувані рішення. Вважає, що такі рішення прийняті відповідно до вимог податкового законодавства та підстави для їх скасування відсутні.

У відповіді на відзив представник позивача акцентує увагу на тому, що ОСОБА_1 не подавав заяви про реєстрацію підприємницької діяльності, а тому відсутні жодні підстави для розповсюдження на нього податкового статусу фізичної особи-підприємця. Щодо посилання контролюючого органу на судову практику, викладену у висновках Вищого адміністративного суду України у справі № 826/14630/14, в постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №826/13138/15, то вказує, що у тих справах позивачі на момент здійснення вказаної діяльності були зареєстровані як фізичні особи-підприємці, а тому обставини тих справ є відмінними із даною справою. Окрім того, на його думку розширене тлумачення відповідачем норм статтей 172 та 177 ПК України не відповідає практиці ЄСПЛ, за якою повинні діяти імперативні правила щодо прийняття рішень на користь платників податків при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків.

Заперечень на відповідь на відзив відповідач не подавав.

Ухвалою суду від 10.01.2020 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до розгляду по суті на 24.01.2020 року. 24.01.2020 року в судовому засіданні оголошувалась перерва до 07.02.2020 року.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав заявлені позовні вимоги та надав пояснення згідно з обґрунтуваннями, наведеними у позовній заяві, а також відповіді на відзив. Просив суд адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та додаткових письмових поясненнях. Вважає, що позов є необґрунтованим, у зв`язку з чим відсутні підстави для його задоволення.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

В період з 14.05.2019 р. по 20.05.2019 р. на підставі пп.78.1.1, 78.1.2 п. 78.1 ст. 78, ст..79 Податкового Кодексу України, відповідно до наказу на проведення перевірки від 19.04.2019 року №2211, посадовою особою податкового органу проведено позапланову документальну невиїзну перевірку діяльності фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року, за результатами якої складено акт №1823/1305/ від 27.05.2019 року.

За висновками цього акту відповідачем встановлено, серед іншого, порушення ОСОБА_1 :

- статті 42, статті 58, частини шостої статті 128 Господарського кодексу України від 16.01.2003 №436-ІV, що полягало у здійсненні ним господарської діяльності без державної реєстрації фізичної особи підприємця та не забезпечення ведення обліку результатів своєї діяльності відповідно до вимог законодавства;

- статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" від 15.05.2003 №755-ІV, а саме, неподання державному реєстратору документів для державної реєстрації фізичної особи - підприємця;

- пункту 177.2 статті 177 ПК України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб за період 2016 - 2018 роки на суму 2593413,40 грн. (в т.ч. за 2016 рік - 596634,89 грн., за 2017 рік - 1883759,60 грн. та за 2018 рік - 113018,91 грн.);

- пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а саме: заниження суми нарахувань по єдиному соціальному внеску за період з 01.08.2016 року по 31.12.2018 рік на суму 169799,30 грн. ( в т.ч. за 2016 рік в сумі 40700 грн., за 2017 рік в сумі 84051 грн. та за 2018 рік в сумі 45048,30 грн.);

- п. 183.2 ст. 183, п. 187.1 ст. 187, п. 200.1 ст. 200 ПК України, що призвело до заниження суми зобов`язань з ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 3454422,00 грн. ( в т.ч. за 2016 рік в сумі 1912270 грн., за 2017 рік в сумі 2898093 грн. та за 2018 рік в сумі 173875 грн.);

- п.п. 1.2, п.п. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України в результаті чого занижено військовий збір за період з 01.08.2016 року по 31.12.2017 року на суму 106027,87 грн. (в т.ч. за 2016 рік в сумі 57703,23 грн., за 2017 рік в сумі 48324,64 грн.).

Даний акт був направлений на адресу позивача поштою 28.05.2019 року та отриманий адресатом 31.05.2019 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 2 а.с. 93).

Не погодившись із відповідними висновками акту перевірки, представник позивача - адвокат Піхотний М.Д. 18.06.2019 року подав на них свої заперечення з копіями додаткових документів, які листом Головного управління ДФС у Вінницькій області від 24.06.2019 року №14659/З/02-32-13-05 не були прийняті до розгляду з підстав пропуску скаржником встановленого п. 86.7 ст. 86 ПК України десятиденного строку.

Відтак, Головним управлінням ДФС у Вінницькій області на підставі акту перевірки №1823/1305/ від 27.05.2019 року були прийняті:

- податкове повідомлення-рішення від 21.06.2019 року (в тексті рішення допущена технічна помилка та зазначена дата - 21.06.2018 року) № (за порушення п. 177.2 ст. 177 ПК України), яким донараховано податкове зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб в загальній сумі 3241766, 75 грн., з яких 2593413,40 грн. основне зобов`язання та 648353,35 грн. - штрафні (фінансові) санкції;

- податкове повідомлення-рішення від 21.06.2019 року № (за порушення п. 183.2 ст. 183, п. 187.1 ст. 187, п. 200.1 ст. 200 ПК України), яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 4318027,50 грн., з яких за основним зобов`язанням на суму 3454422 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями - 863605,50 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 21.06.2019 року (в тексті рішення допущена технічна помилка та зазначена дата - 21.06.2018 року) № (за порушення п.п. 1.2, п.п. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України), яким збільшено суму грошового зобов`язання за військовим збором на 132534,84 грн., з яких 106027,87 грн. основне зобов`язання та 26506,97 грн. - штрафні (фінансові) санкції;

- вимога про сплату боргу (недоїмки) від 21.06.2019 року № Ф- по єдиному внеску на суму 169799,30 грн.

Дані податкові повідомлення-рішення та вимога про сплату боргу були оскаржені позивачем в адміністративному порядку до Державної фіскальної служби України, яка своїм рішенням від 05.08.2019 року №37507/6/99-99-11-05-02-25 скасувала вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 21.06.2019 року № Ф- та зобов`язала ГУ ДФС у Вінницькій області винести та направити нову вимогу відповідно до вимог чинного законодавства.

На виконання даного рішення ДФС України, ГУ ДФС у Вінницькій області 13.08.2019 року винесло нову вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- в сумі 169799,30 грн., яка є предметом оскарження у даній справі.

Крім того, іншим рішенням ДПС України від 02.09.2019 №305/6/99-00-08-05-04 скаргу позивача в частині оскарження податкових повідомлень-рішень від 21.06.2019 № , № , № залишено без задоволення, а зазначені податкові повідомлення-рішення - без змін.

Надаючи оцінку висновкам акту перевірки та оскаржуваним рішенням контролюючого органу, на підставі якого вони були прийняті, суд виходить із наступного.

Як свідчать матеріали проведеної відповідачем перевірки, громадянином ОСОБА_1 на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки протягом 2016 - 2018 років було побудовано 46 об`єктів нерухомості, про що вказує наявність відповідних декларацій про готовність об`єктів до експлуатації, що є підставою права власності на об`єкти.

У цей же період (2016 - 2018 роки) гр. ОСОБА_1 було здійснено відчуження вказаних 46 об`єктів нерухомості на підставах договорів купівлі-продажу на загальну суму 19949343,36 грн.

Згідно відомостей Центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Державної фіскальної служби України, дохід від операцій з продажу нерухомого майна на користь фізичної особи платника податку ОСОБА_1 було відображено в звітах 1-ДФ фізичними особами які провадять незалежну професійну діяльність - приватними нотаріусами, що посвідчували відповідні договори купівлі-продажу, перелік яких наведено в додатку № 1 акту перевірки.

При цьому, ОСОБА_1 при реалізації будинків здійснювалась сплата податку на доходи з фізичних осіб в розмірі 5% відповідно до п. 172.2. ст. 172 Податкового Кодексу, а саме: дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті, або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу.

Як вказує сам відповідач, дана інформація в повній мірі підтверджена приватними нотаріусами, які відповідно до поданих форм 1-ДФ до фіскальних органів, відображали сплачені суми податку на доходи фізичних осіб у розмірі 5% та інформацією з ІС "Податковий блок".

Отже, за висновками проведеної документальної позапланової невиїзної перевірки, згідно отриманих податковим органом матеріалів та інформації було встановлено, що громадянином ОСОБА_1 отримані доходи від відчуження 46 об`єктів нерухомості на умовах договорів купівлі-продажу в 2016 році на загальну суму 4589503,00 грн., в 2017 році на загальну суму 14490464,00 грн. та у 2018 році на загальну суму 869376,36 грн.

З позиції податкового органу безпосередня суть виявлених порушень, яка ґрунтується на висновках акта перевірки, полягає у тому, що діяльність ОСОБА_1 щодо операцій із продажу 46-ти об`єктів нерухомого майна на протязі 2016-2018 років носить підприємницький характер за відсутності реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця, внаслідок чого в останнього виникали обов`язки щодо подачі податкової звітності, сплати податку на доходи фізичних осіб, податку на додану вартість, єдиного соціального внеску та військового збору саме як у фізичної особи-підприємця, а не фізичної особи - громадянина.

Однак, з таким висновком відповідача суд в повній мірі погодитись не може з огляду на таке.

Відповідно до приписів статті 42 Конституції України, кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Це право закріплено також у статті 50 Цивільного кодексу України. При цьому, визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації у порядку, встановлену законом.

Юридичний статус "фізична особа-підприємець" сам по собі ніяким чином не обмежує будь-яких прав фізичної особи, які випливають з її цивільної право - та дієздатності.

Стаття 24 Цивільного кодексу України встановлює, що фізичною особою як учасником цивільних відносин визнається людина, яка набуває цивільної правоздатності у момент її народження.

Цивільний кодекс України (стаття 50) передбачає право фізичної особи на здійснення нею підприємницької діяльності, не забороненої законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців є відкритою.

Стаття 51 Цивільного кодексу України передбачає, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Отже, при здійсненні фізичною особою підприємницької діяльності необхідно чітко розмежувати, в яких відносинах фізична особа виступає як підприємець, а в яких - як фізична особа.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з частиною другою статті 3 ГК України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

За своєю правовою природою підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 ГК України).

Відтак, підприємницькою діяльністю можна вважати сукупність постійно або систематично здійснюваних дій щодо виробництва матеріальних і нематеріальних благ, реалізації товарів, виконання робіт або надання послуг з метою отримання прибутку.

Аналізуючи ознаки притаманні підприємницькій діяльності, можна зробити висновок про те, що остання передбачає систематичне прийняття особою самостійних рішень щодо здійснення операцій, спрямованих на отримання прибутку, що супроводжується прийняттям взятих на себе ризиків, що пов`язані з такою діяльністю.

У той же час суд зазначає, що громадянин, який бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, є таким після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур.

Згідно з частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 55 ГК України, громадяни України визнаються учасниками господарських відносин (тобто є суб`єктами господарювання) за умови їх державної реєстрації як підприємців.

При цьому, суд зазначає, що така реєстрація має відбуватися в добровільному, а не примусовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" державна реєстрація проводиться за заявницьким принципом.

Тобто, реєстрація фізичної особи підприємцем проводиться лише за наявності відповідного наміру (волевиявлення), який реалізується шляхом подання відповідної заяви.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

З позиції Європейського Суду принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" заява N 55555/08 від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" заява N 36900/03 від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії"). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії").

Виходячи із цього суд наголошує на тому, що законодавством України не передбачено надання фізичній особі статусу фізичної особи-підприємця в обхід встановленій процедурі, в тому числі й за рішенням будь якого суб`єкта владних повноважень (в даному випадку органу ДПС). Вчинення таких дій суб`єктом владних повноважень безумовно свідчить про порушення принципу належного урядування та безпідставне втручання до майнових прав фізичної особи.

Отже, враховуючи те, що ОСОБА_1 не є та ніколи не був зареєстрованим як фізична особа-підприємець (суб`єкт господарювання), тому оподаткування його доходів має здійснюватися із застосуванням встановлених Податковим кодексом України правил загальної системи оподаткування для платників податків - фізичних осіб, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Порядок оподаткування операцій з продажу об`єктів нерухомого майна у період, що охоплювався проведеною документальною перевіркою (2016 - 2018 роки) регламентувався статтею 172 ПК України.

Відповідно до п. 172.1 ст. 172 ПК України дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковується.

Положеннями п. 172.2 ст. 172 ПК України встановлено, що дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті, або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу, тобто 5 %.

У відповідності до п. 172.3 ст. 172 ПК України дохід від продажу об`єкта нерухомості визначається виходячи з ціни, зазначеної в договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого об`єкта, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до закону, та зареєстрованої в єдиній базі даних звітів про оцінку.

Згідно з п. п. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу;

Отже, відповідальність за порушення норм Кодексу в разі здійснення особою функцій податкового агента покладається саме на цю особу.

Нормами п. 18.1 ст. 18 ПК України встановлено, що податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.

Відповідно до п. 172.4 ст. 172 ПК України під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна (зареєстрованої відповідно до пункту 172.3 цієї статті (вказане положення застосовується з 2018р.)) та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

Положеннями статті 171 ПК України визначено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є, зокрема, податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Відповідно до підпункту "а" пункту 172.5 статті 172 ПК України сума податку визначається та самостійно сплачується через банківські установи особою, яка продає або обмінює з іншою фізичною особою нерухомість, - до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, міни.

Таким чином, законодавство, що діяло у момент продажу позивачем нерухомого майна, покладало обов`язок щодо сплати податку на сторону договору, а на податкового агента (нотаріуса) - обов`язок визначення відповідної суми, тобто нарахування податку, а також контроль за здійсненням сплати податку шляхом перевірки відповідного платіжного документа та вчинення дії щодо подання відповідної інформації податковому органу.

У розглядуваних правовідносинах податковим агентом позивача є приватні нотаріуси, які посвідчували договори купівлі-продажу об`єктів житлової нерухомості. При цьому, як свідчать матеріали проведеної перевірки, при реалізації відповідних об`єктів нерухомого майна позивачем здійснювалась сплата податку на доходи фізичних осіб за ставкою 5% від визначеної вартості об`єктів нерухомого майна згідно з п. 167.2 ст. 167 ПК України.

Саме в такому порядку здійснювалося визначення та сплата податкових зобов`язань за наслідками оподаткування операцій по продажу позивачем в 2016-2018 роках 46 об`єктів нерухомого майна.

У свою чергу відповідач вважає застосування позивачем такого порядку визначення податкових зобов`язань неправомірним посилаючись на те, що діяльність ОСОБА_1 з продажу нерухомості містить ознаки підприємницької діяльності, а тому має застосовуватися ставка податку, що визначена статтею 177 Податкового кодексу України, яка визначає порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності.

Відповідно до п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Пунктом 177.2 ст. 177 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Із аналізу наведених вище норм податкового законодавства випливає, що розмір ставки податку та порядок сплати визначається в залежності від статусу такого платника, що є відмінними для фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців. При цьому, положення статті 177 Податкового кодексу України застосовуються виключно щодо фізичних осіб-підприємців.

Як уже наголошувалося судом вище ОСОБА_1 є фізичною особою та не зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця. Усі договори купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна укладалися ним саме як фізичною особою, у зв`язку з чим висновок податкового органу про порушення позивачем п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб в сумі 2593413 грн., в тому числі за 2016р. - 596634,89 грн., за 2017р. - 1883759,60 грн., за 2018р. - 113018,19 грн. є помилковим, оскільки за відсутності факту реєстрації ОСОБА_1 в якості фізичної особи-підприємця, норми цієї статті до нього застосованими бути не можуть.

Посилання ГУ ДПС у Вінницькій області на те, що діяльність позивача щодо продажу об`єктів нерухомості має ознаки підприємницької, не спростовує той факт, що ОСОБА_1 не зареєстрований як фізична особа-підприємець. При цьому суд враховує, що наразі у Податковому кодексу України відсутня імперативна норма, яка зобов`язує сплачувати у разі продажу більше двох об`єктів нерухомого майна податок у розмірі 18% фізичним особам, тим більше реєструватися останніми як суб`єкти господарювання. Заборони щодо продажу фізичними особами протягом року більше як одного об`єкта нерухомого майна діюче законодавство не передбачає, а лише встановлює для цього відповідний режим оподаткування, передбачений статтею 172 ПК України, який в даному випадку позивачем був дотриманий.

Отже, порушення вимог ст. 177 ПК України в діях позивача відсутнє, так як дана норма до позивача не підлягає застосуванню.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено обставин, які б слугували підставою для оподаткування доходу, отриманого позивачем за результатами спірних операцій із продажу нерухомості, за правилами статті 177 ПК України та зобов`язували б позивача подавати декларацію про доходи, одержані як суб`єктом підприємницької діяльності в порядку п.п. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 ПК України. Відтак, податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Вінницькій області від 21.06.2019 року № про визначення ОСОБА_1 суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в загальному розмірі 3241766,75 грн. є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо наступного податкового повідомлення-рішення від 21.06.2019 року №, яке прийнято на підставі висновків акту перевірки про порушення позивачем п.п.1.2, п.п. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України в результаті чого занижено військовий збір в сумі 106027,87 грн., то суд враховує таке.

З 1 січня 2015 року набрали чинності зміни внесені Законом України від 28.12.2014 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» до Податкового кодексу України в частині оподаткування військовим збором доходів фізичних осіб - платників податків.

Пунктом 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу, а саме: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, податковий агент.

Об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст. 163 ПК України: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Ставка збору, відповідно до пп. 1.3 п. 16 підрозділу 10 розділу XX інші перехідні положення Податкового кодексу України, - становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Так, відповідно до п.п. 168.4.5 п. 168.4 ст. 168 ПК України фізична особа, відповідальна згідно з вимогами розділу IV Кодексу за нарахування та утримання збору, сплачує (перераховує) його до відповідного бюджету, зокрема, у разі нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу майна резидентами та нерезидентами, посвідчення договорів дарування чи видачі свідоцтв про право на спадщину нерезидентам - за місцем нотаріального посвідчення таких договорів (одержання свідоцтв), в інших випадках - за її податковою адресою.

У той же час, в акті перевірки від 27.05.2019 року №1823/1305/ (сторінки 14-15 акту) контролюючим органом здійснено розрахунок нарахування військового збору ОСОБА_1 як фізичній особі-підприємцю, згідно положень п.п. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164, п. 177.2 ст. 177 ПК України, що є безпідставним, позаяк позивач такого статусу не має.

Крім того, суд звертає увагу, що в цьому ж акті перевірки (сторінка 15) відповідач вказує на те, що згідно особових карток по військовому збору, які рахуються за ОСОБА_1 в податковому органі ним проведено сплату військового збору при продажу наведених об`єктів нерухомості за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року в сумі 106027,87 грн., що відповідає даним перевірки. Однак, яким даним перевірки така сума відповідає, якщо у наступній узагальнюючій таблиці відповідач наводить абсолютно інші дані, які взагалі не узгоджуються з його попереднім твердженням. Тобто, висновок відповідача про сплату позивачем військового збору в сумі 106027,87 грн., що відображено в описовій частині акту перевірки, йде в розріз із його наступним висновком заключної частини цього акту про заниження позивачем військового збору в сумі 106027,87 грн. При цьому в ході проведення перевірки контролюючим органом не були використані первинні документи, а тому неможливо достовірно встановити правильність проведеного ревізором розрахунку.

Більше того, відповідач обраховуючи суму військового збору для позивача саме як фізичної особи-підприємця враховував об`єкт оподаткування згідно п. 177.2 ст. 177 ПК України як чистий оподатковуваний дохід. Однак чистий оподатковуваний дохід визначається як різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними із проведенням господарської діяльності такої фізичної особи-підприємця.

В даному випадку відповідачем здійснено розрахунок суми військового збору виключно із загального доходу, що уже ставить під сумнів правомірність та правильність такого розрахунку. А оскільки, як наголошувалось судом вище, у ОСОБА_1 відсутній обов`язок реєструватися підприємцем, тому нарахування сум військового збору виходячи з порядку оподаткування, який передбачено для фізичних осіб-підприємців, є безпідставним.

Водночас суд зауважує, що повноваження щодо визначення суми грошових зобов`язань та застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм законів з питань оподаткування або іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, є дискреційним повноваженням таких контролюючих органів. Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності рішення передбаченим у законі критеріям, не повинен підміняти контролюючий орган та перебирати на себе його повноваження щодо нарахування платнику податків грошових зобов`язань та штрафних санкцій в інших розмірах.

Оскільки в судовому засіданні висновки акту перевірки щодо заниження позивачем військового збору в сумі 106027,87 грн. свого підтвердження не знайшли через неправильність розрахунків та виявлених розбіжностях у встановлених даних, а перевірити правильність та повноту сум нарахованого та сплаченого військового збору позивачем в межах розгляду даної справи є неможливим для суду за відсутності для цього відповідних первинних даних, суд доходить висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 21.06.2019 року № є протиправним та має бути скасоване в повному обсязі.

Щодо висновків податкового органу про порушення позивачем п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в частині заниження суми нарахувань по єдиному соціальному внеску в загальній сумі 169799,30 грн. за 2016-2018 роки, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон N 2464).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону N 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону N 2464 визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону N 2464 5 єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Отже, єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця і підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, визначеного п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону 8 Закону N 2464, яка дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Як встановлено в акті перевірки від 27.05.2019 року №1823/1305/, ОСОБА_1 занижено суми нарахувань по єдиному соціальному внеску в загальній сумі 169799,30 грн., в тому числі за 2016р. в сумі 40700 грн., за 2017р. в сумі 84051 грн., за 2018р. в сумі 45048,30 грн.

Такий висновок контролюючого органу ґрунтується на тому, що позивачем було занижено оподатковуваний дохід в 2016 році на загальну суму 4589503 грн., в 2017 році на загальну суму 14490464 грн., в 2018 році на загальну суму 869376,36 грн.

На підставі такого висновку відповідачем було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.08.2019 року № Ф- зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 169799,30 грн.

Отже, підставою для прийняття вказаної вимоги про сплату боргу слугували твердження податкового органу про заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 грн. за здійснену ним діяльність як фізичної особи-підприємця, обставини якого відображені судом вище при наданні оцінки податковому повідомленню-рішенню від 21.06.2019 року № щодо визначення ОСОБА_1 суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб.

Враховуючи спростування судом правомірності збільшення відповідачем суми оподатковуваного доходу позивача за вказаний період, беручи до увагу встановлені судом обставини відсутності у ОСОБА_1 статусу фізичної особи-підприємця, і, як наслідок, статусу платника єдиного внеску, неправомірним є також донарахування позивачу суми єдиного внеску на вказану суму доходу, що тягне за собою також визнання протиправною та скасування оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.08.2019 року № Ф-.

Відносно висновків відповідача щодо необхідності позивачу зареєструватися платником податку на додану вартість та, відповідно, заниження ним податкового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 3454422 грн., про що винесено податкове повідомлення-рішення від 21.06.2019 року № , суд зазначає таке.

Відповідно до п. 15.1 ст. 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Платниками податку на додану вартість є особи, визначені в п. 180.1 ст. 180 ПК України, до яких, зокрема, відносяться: 1) будь-яка особа, що провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу; 2) будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку.

Положенням п. 181.1 ст. 181 ПК України передбачено, що у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.

Водночас, відповідно до п. п. 197.1.14 п. 197.1 ст. 197 ПК України звільняються від оподаткування операції з постачання житла (об`єктів житлового фонду), крім їх першого постачання, якщо інше не передбачено цим підпунктом. У цьому підпункті перше постачання житла (об`єкта житлового фонду) означає: а) першу передачу готового новозбудованого житла (об`єкта житлового фонду) у власність покупця або постачання послуг (включаючи вартість придбаних за рахунок виконавця матеріалів) із спорудження такого житла за рахунок замовника. Норми цього підпункту поширюються також на перший продаж дачних або садових будинків, а також будь-яких інших об`єктів власності, зареєстрованих згідно із законодавством як житло (житловий фонд).

Враховуючи вищезазначене, операцією з першого постачання житла буде вважатися операція з передачі права власності (оформлення правовстановлюючих документів) до першого власника такого житла. У свою чергу операції з подальшого постачання житла (об`єктів житлового фонду) звільняються від оподаткування. Тобто, подальше переоформлення права власності на фізичних осіб, в розумінні норм Податкового кодексу України, не буде вважатись операцією з першого постачання житла, а тому така операція звільняється від оподаткування податком на додану вартість відповідно до статті 197 ПК України.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі N 826/1513/17.

Оскільки, в даному випадку правовстановлюючі документи на новозбудоване житло були оформлені на позивача ОСОБА_1 , то подальше переоформлення права власності на фізичних осіб згідно договорів купівлі-продажу не вважається операцією з першого постачання житла, та, відповідно, такі операції звільнені від оподаткування податком на додану вартість.

Більше того, оскільки ОСОБА_1 не є фізичною особою-підприємцем і здійснював відчуження належних йому житлових будинків саме як фізична особа з оподаткуванням таких операції згідно статті 172 ПК України, тому в такому разі у нього взагалі відсутній обов`язок зареєструватися платником податку на додану вартість незалежно від суми здійснених операцій.

З огляду на наведене, висновки акта перевірки про порушення позивачем вимог п. 183.2 ст. 183, п. 187.1 ст. 187, п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України в частині заниження суми зобов`язань з ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 3454422 грн., є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, а винесене на їх підставі спірне податкове повідомлення-рішення від 21.06.2019 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

Отже, підводячи підсумок за наслідками перевірки правомірності винесених відповідачем оскаржуваних рішень, суд вкотре наголошує, що:

по-перше, позивач не зареєстрований як фізична особа-підприємець та здійснюючи будівництво та наступне відчуження на протязі 2016-2018 років 46 об`єктів нерухомості саме як фізична особа, здійснював оподаткування відповідних операцій за спеціальною нормою ст. 172 ПК України, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин статті 177 цього Кодексу, яка стосується виключно зареєстрованих фізичних осіб-суб`єктів підприємницької діяльності;

по-друге, за приписами Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" фізична особа - громадянин не є платником та не має визначеного обов`язку нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок;

по-третє, згідно розділу V ПК України "Податок на додану вартість" фізична особа є платником ПДВ у разі здійснення діяльності, визначеної пунктом 180.1 статті 180 ПК України з урахуванням підпункту 14.1.139 пункту 14.1 статті 14 ПК України. Разом з цим, за змістом наведених норм фізична особа - громадянин не має визначеного обов`язку зареєструватися платником податку на додану вартість навіть у разі здійснення операцій на суму, що перевищує 1 000 000 грн.

Вищевикладене дає змогу суду дійти висновку, що відповідачем безпідставно нараховано податкові зобов`язання ОСОБА_1 як фізичній особі-підприємцю, в тому числі з податку на доходи фізичних осіб, ПДВ, єдиному соціальному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, військовому збору за відсутності у нього визначеного законом статусу суб`єкта підприємницької діяльності.

Крім того, суд вважає, що у даному випадку нарахування контролюючим органом податкових зобов`язань в будь-якому випадку не може вважатись обґрунтованим та правомірним, адже існують вимоги щодо визначення бази оподаткування, яку відповідач неправильно визначив. Об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб є чистий оподатковуваний дохід. Чистий оподатковуваний дохід визначається як різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними із проведенням господарської діяльності такої фізичної особи-підприємця.

При цьому, визначення податкового зобов`язання виключно виходячи з розміру доходу безперечно є необґрунтованим втручанням в майнові права позивача.

Суд вважає за необхідне звернути особливу увагу на те, що згідно пункту 111.1 статті 111 ПК України за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються такі види юридичної відповідальності: 111.1.1 фінансова; 111.1.2 адміністративна; 111.1.3 кримінальна.

Відповідно до пункту 111.2 статті 111 ПК України фінансова відповідальність за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства встановлюється та застосовується згідно з цим Кодексом та іншими законами. Фінансова відповідальність застосовується у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені.

Так, зокрема, провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка передбачає санкцію за таке порушення у вигляді накладення штрафу від однієї тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією виготовленої продукції, знарядь виробництва, сировини і грошей, одержаних внаслідок вчинення цього адміністративного правопорушення, чи без такої.

Отже, у разі встановлення факту провадження фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації як фізичної особи-підприємця настає відповідальність, передбачена законодавством.

В даному випадку судом встановлено, що постановою Тростянецького районного суду Вінницької області від 24.07.2019 року у справі № 147/636/19, що набрала законної сили, провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП.

У відповідності до ч. 6 ст. 78 КАС України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для адміністративного суду, що розглядає справи про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова, лише в питання, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Будь-яких інших доказів на підтвердження факту здійснення позивачем підприємницької діяльності без її державної реєстрації відповідачем надано не було.

Водночас, суд наголошує, що положення діючого законодавства в тому числі й податкового, не містять норм, які б уповноважували контролюючі органи чи взагалі припускали можливість нарахування податкових зобов`язань фізичній особі у разі виявлення факту провадження такою особою підприємницької діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

З урахуванням наведеного у сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не виконано, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другої статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України. А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваних рішень відповідача.

Частинами першою, сьомою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню, а згідно наявного у справі платіжного документа: дублікату квитанції № 0.0.1 від 03.10.2019 року ОСОБА_1 за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 9605 грн., то вказана сума підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 72, 77, 90, 94, 139, 241, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 21.06.2019 року № , від 21.06.2019 року № , від 21.06.2019 року № , вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.08.2019 року № Ф-, що винесені Головним управлінням ДФС у Вінницькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області ().

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене судом згідно ч. 3 ст. 243 КАС України 13.02.20.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач : Головне управління ДПС у Вінницькій області, , місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21028.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович