Справа № 1.380.2019.004650
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2020-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №1.380.2019.004650
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Шиц А.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Павлишина М.О.,

представника відповідача Отроди Т.Ю. в режимі відеоконференції,

розглянувши у судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправними дій, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (01601, м.Київ, вул.Ак.Богомольця, 10), Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (79007, м.Львів, вул.Григоренка, 3), із вимогами:

-визнати дії Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови у погодженні висновку про призначення ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги, у зв`язку з отриманням І групи інвалідності протиправними;

-зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області повторно надіслати Міністерству внутрішніх справ України документи для призначення ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги, у зв`язку з отриманням І групи інвалідності;

-зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності 24.07.2017 року в сумі 304 408,00 грн. та скерувати таке рішення до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області для проведення виплати;

-зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України виплатити кошти в сумі 304 408,00 грн. на розрахунковий рахунок Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області для проведення виплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку з отриманням І групи інвалідності ОСОБА_2 ;

-зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області виплатити вдові ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності 24.07.2017 року в сумі 304 408,00 грн.

Ухвалою судді від 16.09.2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін.

Після відкриття провадження в справі відповідачем (Міністерством внутрішніх справ України) було подано до суду клопотання про закриття провадження в справі від 26.09.2019 року, яке мотивоване особистим характером правовідносин щодо виплати одноразової грошової допомоги, які припинилися зі смертю ОСОБА_2 та не допускають правонаступництва. Проти такого клопотання сторона ОСОБА_1 заперечила з огляду на те, що спірні правовідносини прямо впливають на права та інтереси позивача, як дружини та спадкоємниці померлого ОСОБА_2 , яка безпосередньо звернулася до суду за їх захистом.

Суд, урахувавши доводи й заперечення сторін щодо питання закриття провадження, вирішив продовжити розгляд даної справи.

03.10.2019 року від відповідача - Міністерства внутрішніх справ України засобами поштового зв`язку надійшов до суду відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 15.10.2019 року постановлено перейти із спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.

26.11.2019 року представником ОСОБА_1 було подано до суду заяву про поновлення пропущеного строку на звернення до адміністративного суду, а також заявою від 29.11.2019 року позивачем змінено позовні вимоги, внаслідок чого вона просить суд:

-визнати дії Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови у погодженні висновку про призначення ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги, у зв`язку з отриманням І групи інвалідності протиправними;

-стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду в сумі 304 408,00 грн.

Із огляду на зміну позовних вимог, представником позивача було подано також заяву про виключення з числа відповідачів - Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.

Відповідач - Міністерство внутрішніх справ України проти поновлення строку звернення до адміністративного суду та виключення Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з числа учасників справи заперечив, про що 13.12.2019 року подав відповідну письмову заяву.

Суд, ураховуючи право позивача розпоряджатися своїми вимогами та визначати їх зміст, а також осіб, до яких такі вимоги спрямовані, зважаючи на стадію процесу, прийняв відповідну заяву про зміну позовних вимог від ОСОБА_1 та залучив Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Окрім того, судом було досліджено доводи позивача в частині строку звернення до суду, визнано поважними причини його пропуску й поновлено відповідний строк.

20.12.2019 року відповідачем - Міністерством внутрішніх справ України надано до суду відзив на позовну заяву про зміну позовних вимог.

02.01.2020 року представником ОСОБА_1 подано до суду відповідь на відзив, 13.01.2020 року - письмові пояснення.

17.01.2020 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від представника Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідачем повторно заявлено клопотання про закриття провадження в справі (подано до суду 17.01.2020 року) з огляду на наявність між Міністерством внутрішніх справ України та ОСОБА_1 спору про право цивільне, а не спору публічно-правового характеру.

Судом аргументи відповідача щодо закриття провадження в справі відхилені та продовжено розгляд, із мотивів, які випливають з викладеного нижче в мотивувальній частині.

Окрім того, від сторони позивача 31.01.2020 року до суду надійшли відповідь на заперечення та заперечення на клопотання про закриття провадження в справі.

Також, у ході розгляду справи, 06.02.2020 року до суду було надано письмові пояснення від Міністерства внутрішніх справ України, а 07.02.2020 року - письмові пояснення від третьої особи (Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області).

Відповідно до позиції позивача, яка висловлена у позові, інших письмових заявах, що були подані до суду, поясненнях представника, вона вказує на те, що її чоловік ОСОБА_2 перебував на службі в органах внутрішніх справи. При цьому, у 2000 році він отримав травму при виконанні службових обов`язків, у зв`язку з чим ОСОБА_2 , за наслідком установлення ІІІ та ІІ груп інвалідності, двічі здійснювалася виплата одноразової грошової допомоги (у 2004, 2013 роках).

У подальшому, в 2017 році ОСОБА_2 було встановлено вищу - І групу інвалідності. У зв`язку з чим останній звернувся 08.11.2017 року до голови Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області зі заявою (рапортом) та всіма необхідними документами для виплати йому одноразової грошової допомоги.

Однак, Міністерством внутрішніх справ України було відмовлено ОСОБА_2 в призначенні та виплаті такої допомоги, що було мотивоване тим, що від дати первинного огляду МСЕК пройшло більше двох років.

Проте, позивач вважає, що така відмова є протиправною, оскільки чинне на той час законодавство України серед виключних підстав для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги не передбачало тієї, яку навів відповідач. При цьому, за доводами позивача, для призначення допомоги настали передбачені законом підставі, а ОСОБА_2 було надано всі необхідні документи. З огляду на що, відповідач зобов`язаний був призначити та виплатити одноразову грошову допомогу, розмір якої чітко регламентований нормою закону й право на яку ОСОБА_2 реалізував.

17.05.2018 року ОСОБА_2 помер. Відтак, зважаючи на таку обставину, ОСОБА_1 , після того, як їй стало відомо про невиплату допомоги своєму чоловікові, звернулася до суду з вимогами про визнання протиправними дій щодо відмови у погодженні висновку про призначення грошової допомоги та про стягнення завданої матеріальної шкоди в розмірі, який відповідає невиплаченій допомозі.

При цьому, позивач зазначає, що оскільки вона була дружиною ОСОБА_2 , то кошти належної йому допомоги (які підлягали безумовній виплаті, але не були виплачені з причин, які були поза волею ОСОБА_2 та не ґрунтувалися на нормі закону) є спільною сумісною власністю подружжя, а отже, їх невиплата за життя чоловіка завдала їй збитків. Окрім того, позивач звертає увагу на те, що такі невиплачені кошти входять до складу спадщини та підлягали спадкуванню з її сторони за померлим чоловіком.

У зв`язку з чим, позивач вважає, що оспорювані нею дії відповідача є незаконними та порушують її права і інтереси, а відтак, є підставою для їх визнання протиправними та стягнення з відповідача коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними діями.

Відповідно до позиції відповідача, яка ним висловлена у відзиві, інших письмових заявах, що були подані до суду, поясненнях представника, остання вважає вимоги позивача безпідставними.

А саме, відповідач зазначає, що вирішення питання виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 було здійснене відповідно до приписів чинного законодавства України, яке передбачає можливість виплати допомоги у більшому розмірі в разі встановлення вищої групи інвалідності впродовж двох років після первинного встановлення інвалідності. У даному випадку такої умови дотримано не було.

Окрім того, за доводами відповідача, звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом є безпідставним, оскільки оспорюваними діями Міністерства внутрішніх справ її права та інтереси в публічно-правовій площині не порушувалися та порушуватися не могли. Відповідач наголошує на тому, що правовідносини, що склалися, стосуються питання реалізації ОСОБА_2 (а не ОСОБА_1 ) свого права на отримання одноразової грошової допомоги й відповідні дії та рішення могли би мати вплив лише на його права та інтереси, тобто, такі правовідносини носять особистий характер.

При цьому, зважаючи на смерть ОСОБА_2 , оспорювання іншими особами окремих дій чи рішень у рамках таких правовідносин між ним і Міністерством внутрішніх справ є безпідставним із огляду на їх припинення. У цьому контексті відповідач також зауважує, що право на певні види соціальних допомог не входять до складу спадщини, а тому, позивач не має до них стосунку.

Таким чином, на переконання відповідача, його дії були законними, а заявлений позов є за своїм змістом безпідставним та не стосується правовідносин між позивачем та відповідачем.

Третьою особою було висловлено свою позицію в поясненнях, де вказано на можливість вирішення такого спору виключно в порядку, встановленому для врегулювання справ цивільного характеру. Також учасником справи було стверджено про безпідставність заявлених вимог.

У судових засіданнях учасники справи свої доводи підтримали, надали пояснення аналогічні тим, які викладені у письмових заявах до суду, сторона позивача просила позов задоволити, сторона відповідача - у позові відмовити.

Заслухавши та врахувавши пояснення учасників справи, показання свідка, розглянувши їхні доводи та заперечення, дослідивши зібрані в справі докази, об`єктивно оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 проходив службу в органах внутрішніх справ України й 13.10.2000 року отримав травми при виконанні службових обов`язків, пов`язаних із безпосередньою участю в боротьбі зі злочинністю.

Матеріалами справи засвідчується та не заперечуються учасниками справи, що при первинному медичному огляді ОСОБА_2 було встановлено ІІІ групу інвалідності та 16.08.2004 року ЛОД НАСК «Оранта» здійснено виплату страхової суми в розмірі 87 107,40 грн.

Під час повторного огляду МСЕК 11.06.2013 року ОСОБА_2 було встановлено ІІ групу інвалідності, у зв`язку з чим призначено одноразову грошову допомогу в розмірі 116 592,00 грн. і виплачено (з вирахуванням раніше сплаченої страхової суми) 29 484,00 грн.

Також судом установлено, що 24.07.2017 року ОСОБА_2 було встановлено І групу інвалідності (підгрупа «В», травма пов`язана з виконанням службових обов`язків, безтерміново), що засвідчується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААА №353431 від 24.07.2017 року, виданою на підставі акта огляду МСЕК №994. Відповідно до довідки МСЕК про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 12 ААА №002172 від 04.10.2017 року ступінь втрати працездатності ОСОБА_2 - 85% (з урахуванням 70% встановлених 23.12.2013 року), що встановлено на підставі акта МСЕК №1276.

Як випливає зі зібраних матеріалів і не заперечується учасниками справи, з підстав установлення вищої групи інвалідності (І групи) ОСОБА_2 08.11.2017 року звернувся до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області зі заявою (рапортом) про отримання одноразової грошової допомоги, оскільки захворювання (травма), яке спричинило встановлення йому вищої групи інвалідності, він отримав під час проходження служби в органах внутрішніх справ.

Відповідно до листа Міністерства внутрішніх справ від 29.12.2017 року №15/2-5006 (за підписом директора Департаменту фінансово-облікової політики), за наслідком розгляду матеріалів з питання призначення ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги прийнято рішення про їх повернення, як таких, що не відповідають вимогам закону.

Такий висновок відповідача мотивований тим, що з дати первинного огляду МСЕК пройшло більше двох років, що за умовами п.4 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850, не дає особі ( ОСОБА_2 ) право на отримання грошової допомоги у більшому розмірі.

Відтак, за висновком суду, зазначений лист від 29.12.2017 року №15/2-5006 за своїм змістом і наслідками є свідченням непогодження висновку про призначення одноразової грошової допомоги, за якою звернувся ОСОБА_2 , та прийняття рішення про відмову в її призначенні.

Судом встановлено, що 17.05.2018 року ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 17.05.2018 року серії НОМЕР_1 .

Також, як випливає з пояснень усіх учасників справи та підтверджується ними, ОСОБА_2 одноразова грошова допомога в зв`язку з встановленням вищої групи інвалідності (І групи) виплачена не була.

Окрім того, судом також установлено, що ОСОБА_2 перебував у шлюбі зі ОСОБА_1 саме, як засвідчується свідоцтвом про укладення шлюбу від 19.09.1975 року НОМЕР_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 19.09.1975 року уклали шлюб (номер запису в книзі реєстрації актів про укладення шлюбів 3060). Після укладення шлюбу ОСОБА_1 присвоєно прізвище чоловіка - ОСОБА_1 Як засвідчується довідкою від 22.08.2018 року №17582, ОСОБА_1 є вдовою ОСОБА_2 - ветерана органів внутрішніх справ. Остання ( ОСОБА_1 , дружина померлого ОСОБА_2 ) вважаючи, що її чоловік в установленому порядку реалізував своє право на отримання одноразової грошової допомоги, в зв`язку з встановленням вищої групи інвалідності (І групи), за наявності законних для цього підстав, протиправно був позбавлений відповідної грошової виплати, підставою для чого були протиправні дії відповідача, звернулася до суду з цим позовом як член сім`ї померлого (дружина) та спадкоємець за ним.

У зв`язку з чим, аналізуючи спірні правовідносини, доводи й аргументи сторін, суд відзначає наступне.

Законодавством України працівникам органів внутрішніх справ і членам їхніх сімей установлено певні гарантії соціального захисту, зокрема, передбачено, що в разі настання виняткових обставин (як-от, втрата працездатності, смерть тощо), їм здійснюється виплата одноразової грошової допомоги.

А саме, відповідно до ч.1 ст.97 актуального Закону України «Про Національну поліцію», одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання.

Указана стаття обумовлює, зокрема, право на отримання одноразової грошової допомоги в разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції.

При цьому, аналогічні положення щодо соціального захисту працівників органів внутрішніх справ були передбачені й законодавством, що діяло до дня набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

А відповідно до абз.2, 3 п.15 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» чинного Закону України «Про Національну поліцію», за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Таким чином, за змістом пункту 15 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію» зберігається за колишніми працівниками міліції й на цей час і воно реалізується (здійснюється) в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Отже, таке право мав і ОСОБА_2 , оскільки був колишнім працівником міліції.

У зв`язку з чим, слід узяти до уваги, що ч.6 ст.23 Закону України «Про міліцію» було встановлено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності І групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності ІІІ групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На виконання зазначеної норми ст.23 Закону України «Про міліцію» Кабінет Міністрів України постановою від 21.10.2015 року №850 затвердив Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (надалі - Порядок №850), відповідно до п.1 якого він визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.

Отже, слід резюмувати, що за колишніми працівниками міліції збережено право на певні гарантовані соціальні виплати, які передбачені Законом України «Про міліцію», й у разі існування підстав для його здійснення, вони мають можливість реалізувати його в порядку й на умовах, що діяли до набрання чинності новим Законом України «Про Національну поліцію» (зокрема, за Порядком №850).

Згідно з п.2 Порядку №850, днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до пп.2 п.3 Порядку №850, грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ.

Цим же підпунктом установлено величину допомоги, а саме, одноразова грошова допомога призначається та виплачується у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи (що відповідає положенням ст.23 Закону України «Про міліцію»).

Таким чином, вбачається, що зазначені вище приписи чітко й однозначно регламентують питання підстав (факту встановлення різних видів інвалідності) і розміру відповідної допомоги (який є фіксованим і пов`язаним із групою інвалідності та розміром прожиткового мінімуму).

Пунктом 7 Порядку №850 передбачено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках). До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).

Відповідно до п.8 Порядку №850, керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в п.7 Порядку №850, висновок щодо виплати грошової допомоги.

Як установлено п.9 Порядку №850, МВС у місячний строк після надходження зазначених у п.8 документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених п.14 Порядку №850, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Пунктом 10 Порядку №850 передбачено, що грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття МВС рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС.

Відповідно до п.13 Порядку №850, працівник міліції, а в разі його загибелі (смерті) - члени його сім`ї, батьки та утриманці можуть пред`явити МВС вимоги щодо виплати грошової допомоги протягом трьох років з дня настання події, що дає право на отримання такої допомоги.

Пунктом 14 Порядку №850 визначено, що призначення і виплата грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком:

-учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку;

-учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння;

-навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом);

-подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.

Отже, за висновком суду, законодавство суворо регламентує питання призначення та виплати одноразової грошової допомоги, встановивши для цього чітко обумовлені підстави (ст.23 Закону України «Про міліцію», п.3 Порядку №850), розміри допомоги (ст.23 Закону України «Про міліцію», п.3 Порядку №850), порядок реалізації відповідного права (п.п.6-12 Порядку №850), а також передбачивши вичерпне коло підстав для відмови в наданні відповідної грошової допомоги (у п.14 Порядку №850).

Окрім цього, суд звертає увагу також на те, що п.4 Порядку №850 передбачено, що якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Отже, зазначена норма обумовлює врахування при виплаті грошової допомоги в більшому розмірі раніше виплаченої суми. При цьому, виходячи зі змісту п.4 Порядку №850, слід ствердити, що у ньому не міститься додаткова підстава для нездійснення призначення і невиплати одноразової грошової допомоги, а він лише регулює окреме питання виплати одноразової грошової допомоги (в частині обчислення суми до виплати). Жодних заборон на виплату одноразової грошової допомоги дана норма не передбачає.

Указане відповідає й позиції Верховного Суду, яка була викладена, зокрема, в постанові від 13.02.2018 року у справі №808/1866/16, постанові від 19.09.2018 у справі №530/1280/17. Так, Суд указав на те, що Законом України «Про міліцію» не встановлено обмежень щодо виплати одноразової грошової допомоги, які передбачені пунктом 4 Порядку №850. Вказана норма Порядку №850 не позбавляє позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, а лише встановлює обмеження у розмірі проведення виплати нарахованої суми грошової допомоги в залежності від часу повторного встановлення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення втрати працездатності. Так само цей пункт Порядку не містить жодних застережень щодо неможливості проведення виплати грошової допомоги у разі встановлення особі після спливу двохрічного терміну іншої групи інвалідності чи більшого відсотку втрати працездатності.

Отже, як випливає зі зібраних у справі доказів і підтверджується показами учасників справи, у ОСОБА_2 виникло право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки йому було встановлено вищу групу інвалідності (І групу). При цьому, таке право виникло 24.07.2017 року - у день встановлення ОСОБА_2 такої нової групи інвалідності.

Таким чином, звернення ОСОБА_2 08.11.2017 року за виплатою грошової допомоги в зв`язку з встановленням вищої групи інвалідності відповідало визначеним чинним законодавством строкам і правомірно ґрунтувалося на законній підставі для отримання одноразової грошової допомоги (в зв`язку з визначенням інвалідності, що кореспондує положенням ст.23 Закону України «Про міліцію», п.п.2, 3, 7, 13 Порядку №850).

При цьому, суд підкреслює, що законодавство передбачає можливість відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, однак такі випадки є обмеженими, а саме, як зазначено в згаданому вище п.9 Порядку №850, МВС приймає рішення про відмову в призначенні грошової допомоги лише у випадках, передбачених п.14 Порядку №850, до яких віднесено учинення заявником злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом); подання заявником завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.

Таким чином, дискреція компетентного органу при вирішенні питання щодо призначення і виплати грошової допомоги є суворо регламентованою й обмеженою.

А саме, в разі об`єктивної відсутності підстав для відмови з-посеред вичерпного переліку, що визначений у п.14 Порядку №850, МВС зобов`язане призначити відповідну допомогу та виплатити її у встановлені законом строки, позаяк, інших підстав чи випадків, коли призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, чинне законодавство України не містить, а також не надає з цього питання свободи розсуду відповідному компетентному органу.

У нашому випадку, як установлено судом, відповідачем було фактично відмовлено в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 (про що свідчить факт нездійснення такої допомоги), мотивувавши свої дії тим, що з дати первинного огляду ОСОБА_2 МСЕК пройшло більше двох років із покликанням при цьому на положення п.4 Порядку №850.

Проте, як уже зазначено судом вище, таке посилання відповідача на п.4 Порядку №850 є неналежним, оскільки відповідна норма не передбачає підстав для нездійснення призначення і невиплати одноразової грошової допомоги (додаткових до тих, які окреслені в п.14 Порядку №850), а лише стосується розмірів допомоги в залежності від обставин її призначення.

Отже, саме по собі посилання на норму п.4 Порядку №850 як підставу для непризначення та нездійснення виплати грошової допомоги є неправомірним.

Суд, аналізуючи надану листом від 29.12.2017 року №15/2-5006 фактичну відмову у погодженні висновку про призначення ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги та в її нарахуванні й виплаті, наголошує також на тому, що жодних інших підстав для відмови відповідач не встановив і не навів. Зокрема, Міністерством внутрішніх справ не наведено жодної підстави для відмови, яка би співвідносилася з вичерпним переліком підстав, визначених у п.14 Порядку №850.

Не приймаються судом до уваги і пояснення представника відповідача з приводу того, що вищевказаний лист від 29.12.2017 року не був відмовою у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 . Дане твердження, на переконання суду, фактично суперечать наслідкам цього листа та повноваженням суб`єкта владних повноважень в силу Порядку №850, позаяк, цим Порядком визначено виключні підстави для призначення і виплати грошової допомоги у разі отримання інвалідності та відмови у призначенні такої.

Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку, що відповідачем не було встановлено належних підстав, за яких можна прийняти рішення щодо відмови у призначенні й виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 .

У зв`язку з чим, відмова в погодженні висновку про призначення ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги, у зв`язку з отриманням І групи інвалідності, є протиправною.

У цьому контексті суд також відзначає, що відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію певного суб`єкта на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Водночас, повноваження не є дискреційними, коли існує лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень, а іншого правомірного (законного) варіанту не доведено. Тобто, у разі існування певних чітко визначених законодавством умов, відповідний суб`єкт зобов`язаний вчинити конкретні дії, а в разі, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Указане кореспондує нормі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на ефективний засіб юридичного захисту, тобто такий, що призводить до потрібних результатів і наслідків, дає найбільший ефект.

У рішенні в справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. А в рішенні в справі «Афанасьєв проти України» Суд вказав на те, що засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

А відтак, за конкретних умов і обставин даної справи, відповідач уже не володіє якою-будь дискрецією щодо вирішення цього питання, оскільки відсутність підстав для відмови у призначенні й виплаті грошової допомоги має лише один безумовний наслідок - виплату допомоги у відповідному розмірі.

Таким чином, зважаючи на невстановлення та недоведення відповідачем існування тих виключних обставин, які можуть бути перешкодою для призначення та виплати грошової допомоги, він зобов`язаний її виплатити, позаяк, не має розсуду щодо вибору поміж кількома правомірними варіантами свого рішення.

Зазначене відповідає й позиції Верховного Суду, зокрема, викладеній у постанові від 13.02.2018 року у справі №808/1866/16, де зазначено, що вичерпний перелік випадків, за яких особі може бути відмовлено у призначенні грошової допомоги, визначено у пункті 14 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції №850, і підстави, з якої виходив відповідач, вказана норма не містить. Таким чином позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до частини шостої статті 23 Закону України «Про міліцію».

Насамкінець, аналізуючи підставність звернення до суду ОСОБА_1 із даним позовом, суд відзначає, що рішення про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 (з урахуванням строків, зазначених у п.п. 8, 9 Порядку №850) повинно було бути прийняте до 23.01.2018 року, а виплата коштів (з урахуванням строків, зазначених у п.10 Порядку №850) здійснена до 23.03.2018 року.

Тобто, суми належної одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 повинен був отримати ще за життя. Чого, однак, унаслідок протиправних дій відповідача, не сталося, як про це описано вище.

Суд при цьому, зважаючи на доводи сторін, зазначає, що в означеному випадку йдеться не про право на отримання одноразової грошової допомоги, позаяк, воно за волею ОСОБА_2 вже було реалізоване належним чином (а протилежного відповідач не довів) у спосіб вчинення всіх необхідних і залежних від нього дій (які передбачені відповідними приписами закону - ст.23 Закону України «Про міліцію», Порядку №850). У зв`язку з чим, суд наголошує на тому, що в даному випадку йдеться також уже не про гіпотетичну можливість отримання ОСОБА_2 певних коштів грошової допомоги, а про їх безумовну належність в силу обов`язковості виплати такої допомоги, що не відбулося за результатом протиправних дій відповідача.

При цьому, суд погоджується з тим, що на цей час усунення безпідставних перешкод зі сторони відповідача в отриманні відповідних коштів грошової допомоги особою, яка мала на неї право, реалізувала таке право та повинна була отримати кошти за життя ( ОСОБА_2 ), є неможливим у силу її смерті. Однак, на переконання суду, така обставина не повинна виправдовувати протиправні дії відповідача, особливо зважаючи на наявність підстав для задоволення майнової вимоги, що заявлена ОСОБА_1 - вдовою ОСОБА_2 .

Так, відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 2 ст.61 Сімейного кодексу України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до ст.63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як було встановлено судом, позивач ( ОСОБА_1 ) була дружиною ОСОБА_2 на час його звернення за призначенням одноразової грошової допомоги в зв`язку з встановленням І групи інвалідності та по день його смерті.

Таким чином, кошти одноразової грошової допомоги, яка підлягала виплаті за життя ОСОБА_2 були би об`єктом спільної сумісної власності подружжя (у т.ч. ОСОБА_1 ). Однак, унаслідок протиправних дій відповідача, такі кошти в їх розпорядження не надійшли, чим безумовно позивачу завдано збитків.

Окрім цього, суд зазначає, що відповідно до ст.1227 Цивільного кодексу України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Отже, кошти одноразової грошової допомоги (оскільки в нашому випадку вже не йдеться про право на допомогу, оскільки, воно було реалізоване), яка за своєю природою є соціальною виплатою, після смерті її одержувача підлягають передачі членам його сім`ї.

Відповідно до встановлених обставин справи ОСОБА_1 була дружиною ОСОБА_2 , тобто, була членом його сім`ї. А відтак, позивач має право на отримання коштів відповідної соціальної виплати чи відшкодування безпідставно невиплачених коштів, про що вона й звернулася до суду.

Пунктом 6 ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено можливість захисту прав особи в спосіб відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

У зв`язку з чим, суд приходить до переконання про обґрунтованість доводів сторони позивача щодо прав останньої на кошти одноразової грошової допомоги та наявність підстав для задоволення вимоги про відшкодування завданої ОСОБА_1 шкоди.

При цьому, суд зазначає, що розмір одноразової грошової допомоги визначений приписом закону та становить у цьому випадку 250 прожиткових мінімумів, визначених законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Станом на 24.07.2017 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб складав 1 684,00 грн., отже, одноразова грошова допомога при встановленні І групи інвалідності складала 421 000,00 грн. У той же час, сторона позивача заявила до відшкодування суму допомоги, зменшену на суми вже отриманої ОСОБА_2 грошової допомоги при встановленні третьої (87 107,40 грн.) та другої груп інвалідності (29 484,00 грн.), що є правом позивача на розпорядження своїми вимогами.

Відтак, суд погоджується з вимогами ОСОБА_1 про стягнення на її користь завданої матеріальної шкоди в сумі 304 408,00 грн., що буде належним і ефективним відновленням її порушених прав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однак, встановлені дійсні обставини справи засвідчують, що відповідач не дотримався такого конституційного припису, вчинив дії, які не ґрунтується вповні на нормі закону, чим у т.ч. було порушено права та інтереси позивачки, завдано їй шкоди.

Частиною 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6)розсудливо; 7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд, вирішуючи даний спір, також відзначає, що відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у рішенні в справі «Бочаров проти України», рішенні в справі «Федорченко та Лозенко проти України», рішенні в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Зібрані і досліджені матеріали цієї справи підтверджують та обґрунтовують позовні вимоги, з якими до суду звернулася позивачка. При цьому, відповідачем не доведено правомірність своїх дій у відповідності до вимог, встановлених ч.2 ст.19 Основного Закону та ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також їх письмові доводи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов є підставним й підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з нормами ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться витрати на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 134, 139, 183,241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Міністерства внутрішніх справ України (01601, м.Київ, вул.Ак. Богомольця, 10, ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (79007, м.Львів, вул.Григоренка, 3, ) про визнання протиправними дій, стягнення коштів задоволити повністю.

Визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України (01601, м.Київ, вул.Ак. Богомольця, 10, ) щодо відмови у погодженні висновку про призначення ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги, у зв`язку з отриманням І групи інвалідності.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України (01601, м.Київ, вул.Ак. Богомольця, 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) завдану матеріальну шкоду в сумі 304 408 (триста чотири тисячі чотириста вісім) грн. 00 коп.

Судовий збір стягненню із сторін не підлягає.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до пп.15.5 п.15 Розділу VII Перехідні положення КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст рішення складено 11 лютого 2020 року.