Справа № 340/2825/19
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 року м. Київ № 340/2825/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доШевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві
третя особа проОСОБА_2 визнання протиправною та скасування постанови від 13.09.2018 року ВП № 47934314 ,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Кіровоградського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови від 13.09.2018 року ВП № 47934314.

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.11.2019 року адміністративну справу № 340/2825/19 передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2020 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд та запропоновано відповідачу не пізніше дати призначення судового засідання надати суду відзив на позовну заяву та належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження.

Одночасно вказаною ухвалою до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено ОСОБА_2 та запропоновано подати до суду письмові пояснення з приводу заявлених позовних вимог.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що постанова про накладення штрафу від 13.09.2018 р. по ВП № 47934314, винесена старшим державним виконавцем Шевченківського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Рибчинським О.В. є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Зокрема, позивач вважає, що накладений на нього штраф за невиконання судового рішення від 27.12.2013 р. по справі № 398/9960/13-ц у розмірі 51895,62 грн. в рамках оскаржуваної постанови є безпідставним, оскільки заборгованість зі сплати аліментів утворилась ще до 28.08.2018 p., а відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена абз. 3 ч.14 ст.71 Закону №1404-VIII, введена лише у 2018 році.

Вказане, на думку позивача, свідчить про те, що відповідальність у вигляді штрафу за несплату аліментів виходячи із заборгованості, яка виникла до 28.08.2018, не передбачена законодавством, яке діяло на час утворення такої заборгованості.

05.02.2020 року відповідачем на адресу суду надано копію виконавчого провадження № 47934314.

Третьою особою також не надано суду письмових пояснень щодо змісту позовних вимог.

У зв`язку з поданням позивачем заяви про розгляд справи у порядку письмового провадження та неявки у судове засідання представника відповідача та третьої особи, суд на підставі частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов до переконання про можливість її подальшого розгляду в письмовому провадженні.

Розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

27 грудня 2013 року Олександрійським міськрайонним судом Кіровоградської області у справі 398/9960/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини, позов задоволено: стягнено з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини доньки Варвари, ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 02 грудня 2013 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до 07 квітня 2031 року.

27 грудня 2013 року судом по даній справі видано виконавчий лист.

22.06.2016 року держаним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Гречухом О.Я. відкрито виконавче провадження № 47934314 з виконання виконавчого листа від 27.12.2013 року № 398/9960/13-ц.

Відповідно до вказаної постанови боржника (позивачу) зобов`язано самостійно виконати рішення суду та сплачувати аліменти у строки та у розмірі визначеному у виконавчому документі.

Під час здійснення примусового виконання виконавчого листа Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27.12.2013 року № 398/9960/13-ц державним виконавцем було вчинено наступні дії, а саме: направлено на адресу боржника виклик державного виконавця від 22.06.2015 року № 447/29, яким пропонувалося з`явитися до державного виконавця для сплати боргу за вказаним вище виконавчим документом або надати підтверджуючи документи про його сплату; направлено на адресу ДФС України, ПФ України з метою встановлення джерел отримання доходів боржника, рахунків, відкритих на його імя, інформації про останнє місце роботи, отримання пенсії, тощо; внесено боржника до Єдиного реєстру боржників;

Також, державним виконавцем прийнято постанову від 11.07.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; постанову від 04.03.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; від 04.03.208 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; від 04.03.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання; від 04.03.2018 року про встановлення тимчасового обмеження у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; від 21.05.2018 року про арешт коштів боржника.

13.09.2018 року, у зв`язку з наявністю у боржника (позивача) заборгованості з сплати аліментів, сукупний розмір яких перевищує суму відповідних платежів за три роки, державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рибчинським О.В. у відповідності до ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято постанову про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 51 895, 62 грн.

Незгода з вказаною постановою, обумовила позивача звернутися до суду з даним адміністративним позовом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Преамбулою Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016р. № 1404-VІІІ (далі по тексту - Закон№ 1404-VIII) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина 1 статті 1 Закону № 1404-VIII визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Пунктом 1 ч.1 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з частини 1 статті 13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 Закону.

Відповідно до частини 3 вказаної статті визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Згідно з ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 3 ст. 195 Сімейного кодексу України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

28.08.2018 року набрав чинності Закон України від 03.07.2018 року №2475-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання".

Відповідно до Закону №2475-VIII частина 4 ст.11 Закону №1404-VIII викладена в такій редакції - "Строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання".

Крім іншого, Законом №2475-VIII стаття 71 Закону №1404-VIII доповнена частиною 14 наступного змісту: "За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу".

Як встановлено вище, на підставі п. 14 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рибчинським О.В. прийнято постанову про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 51 895, 62 грн.

Позивач заперечуючи проти вказаної постанови, посилається на те, що частина 14 статті 71 Закону №1404-VIII в редакції з 28.08.2018 року не поширює свою дію на випадки утворення заборгованості зі сплати аліментів до вказаної дати.

З приводу посилань позивача щодо незворотності дії Закону в часі, суд зазначає наступне.

Суд звертає увагу, що статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Принцип незворотності дії в часі поширюється на всі закони та інші нормативно-правові акти. Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п.2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 у справі №1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В той же час, ч. 4 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції чинній на час прийняття відповідачем постанови імперативно встановлює, що строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Суд зазначає, що в даному випадку, з аналізу норм зазначеного Закону, вбачається, що він встановлює відповідальність за порушення з несплати боргу, лише у випадку, коли такий борг, в тому числі за минулі періоди, наявний та несплачений станом на дату винесення постанови виконавця після набуття чинності Закону України № 2475-УІІІ від 03.07.2018 року, а саме з 28.08.2018 року.

Таким чином, беручи до уваги викладене вище, суд дійшов висновку про те, що з 28.08.2018 року державний виконавець має право прийняти рішення про накладення на боржника у виконавчому провадженні по примусовому виконанню судового рішення про стягнення аліментів за встановленням, зокрема, двох юридичних фактів: по-перше, - станом на 28.08.2018 року (та у подальшому на день прийняття рішення про накладення штрафу) боржник має заборгованість зі сплати аліментів більший ніж сума відповідних платежів за 1, 2, або 3 роки, по-друге, - розмір заборгованості із сплати аліментів учасником виконавчого провадження не оскаржений у судовому порядку.

Тобто, якщо станом на дату після 28.08.2018 року встановлено що боржник має борг з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання більший ніж сума відповідних платежів за 1, 2, та 3 роки, до боржника застосовується штраф.

При цьому, суд зазначає, що неможливість застосування ч. 14 ст. 71 Закону № 1404-VIII до заборгованості, яка виникла до 28.08.2018, мала б наслідком нівелювання змін до законодавства щодо посилення захисту прав дитини.

Отже, за вказаних обставин, є хибними доводи представника позивача про те, що частина 14 статті 71 Закону №1404-VIII в редакції з 28.08.2018 не поширює свою дію на випадки утворення заборгованості зі сплати аліментів до вказаної дати.

У той же час, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з довідки-розрахунку заборгованості по аліментам від 26.03.2019 року № 47934314/29, заборгованість позивача станом на 28.02.2019 року складає 125 069, 50 грн.

При цьому, дана заборгованість виникла з 22.06.2015 року, тобто з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання та підтверджується наявними в матеріалах виконавчого провадження довідками-розрахунками заборгованості від 18.05.2016 року № 447/29 (станом на 30.04.2016 року - 18634, 25 грн.); від 04.03.2018 року № 47934314/29 (станом на 28.02.2018 року - 76910, 25 грн.); від 03.05.2018 року № 47934314/29 (станом на 30.04.2018 року - 76910, 25 грн.); від 03.07.2018 року № 47934314/29 (станом на 30.06.2018 року - 96 873, 25 грн.), від 11.09.2018 року № 47934314/29 (станом на 30.08.2018 року - 103 791, 25 грн.); від 21.11.2018 року № 47934314/29 (станом на 31.10.2018 року - 110 598, 25 грн.); від 26.03.2019 року № 47934314/29 (станом на 28.02.2019 року - 125 069, 50 грн.).

Відтак, суд зазначає, що станом на дату прийняття оскаржуваної постанови позивач мав заборгованість зі сплати аліментів у сумі, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки.

При цьому, суд звертає увагу, що дана заборгованість після прийняття оскаржуваної постанови не погашена, та зросла з 103 791, 25 грн. до 125 069, 50 грн.

Даних про оплату за період з 22.06.2015 року (дати відкриття виконавчого провадження) по 13.09.2018 року (дату накладення на позивача штрафу) значних сум на погашення заборгованості зі сплати аліментів, що утворилась станом на 30.08.2018 року розрахунки заборгованості, що знаходяться в матеріалах виконавчого провадження, не містять, позивачем до матеріалів справи не надано.

Таким чином, суд приходить до переконання, що зазначена заборгованість відповідачем обчислена відповідно до вимог ч. 4 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Також судом не беруться до уваги твердження позивача щодо неправильно здійсненого відповідачем розрахунку при визначені штрафу оскаржуваною постановою, що мало прояв у допущені помилок, з огляду на таке.

Як було встановлено вище, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (ч. 3 ст. 195 Сімейного кодексу України).

Суд зазначає, що станом на час вирішення даної справи, позивачем не надано доказів оскарження даної заборгованості в судовому порядку.

Таких доказів не було встановлено і судом під час розгляду даної справи.

Таким чином, суд приходить до переконання, що заборгованість позивача станом на 30.08.2019 року складала 103 791, 25 грн., та не оскаржена останнім.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, з огляду на те, що доказів оскарження позивачем розрахунку суми заборгованості зі сплати аліментів у судовому порядку, позивачем до суду не надано, суд приходить до переконання, що станом на день прийняття державним виконавцем оскаржуваної постанови про накладення штрафу сукупний розмір заборгованості позивача зі сплати аліментів перевищував суму відповідних платежів за три роки, що було достатньою підставою для накладення на позивача штрафу в розмірі 50% від суми заборгованості.

А відтак, постанова державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Рибчинського О.В. від 13.09.2018 року про накладення штрафу є правомірною, а тому підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до положень чч. 1 та 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, приймаючи до уваги викладене вище, суд приходить до переконання про необхідність відмови в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 повністю.

Згідно з ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В даному випадку позивач в силу норм Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору не звільнений та відомості щодо понесених відповідачем судових витрат відсутні, а тому судові витрати за рахунок позивача на користь відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 2, 6,8, 9, 77, 243 - 246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.М. Погрібніченко