Справа № 140/2290/19
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/2290/19 пров. № 857/11759/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Заверухи О.Б., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судових засідань Ратушної М.І.,

представника позивача Міщук І.В.,

представника відповідача Бута Н.І.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року (головуючий суддя: Плахтій Н.Б., місце ухвалення - м. Луцьк, дата складення повного тексту рішення 30.09.2019) у справі за адміністративним позовом громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_3 , 26.07.2019 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України № 186-19 від 13.05.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання ДМС України визнати громадянку Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовує позов тим, що 27.05.2019 позивач отримала повідомлення УДМС України у Волинській області № 15 від 27.05.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою для якого було рішення ДМС України № 186-19 від 13.05.2019. Позивач вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки відповідач не достатньо дослідив інформацію по країні походження позивача, незважаючи на те, що такі дані містяться у загальнодоступних засобах масової інформації і не потребують доказування. Внутрішній збройний конфлікт в Афганістані не вщухає, відтак постійно існує загроза життю та здоров`ю цивільного населення. Позивач стверджує, що має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через належність до певної соціальної групи та побоювання через загрозу загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 13 травня 2019 № 186-19 про відмову у визнанні громадянки Афганістану ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Афганістану ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з врахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення та винести нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що позивач не надала достатньої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на документальних доказах того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідали б вимогам абзацу 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Відповідач вважає, що позивач є економічним мігрантом та зловживає процедурою отримання статусу біженця. Факти, на які посилається позивач, зокрема постійні переслідування невідомими особами та хвороба батька не є підставою для визнання її біженцем. Перебуваючи в Україні з початку 2018 року позивач не зверталася до компетентних органів міграційної служби щодо свого захисту, а тому основною метою звернення до міграційної служби із заявою про визнання її біженцем після затримання працівниками прикордонної служби є бажання легалізації перебування на території України, яке не відповідає критеріям поняття «біженець» чи «особа, яка потребує додаткового захисту».

Представник відповідача Бута Н.І., у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, пояснення надала аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Просить апеляційну скаргу задовольнити, а судове рішення скасувати.

Представник позивача Міщук І.В., у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кабул, за національністю - афганка, сповідує іслам, рідна мова дарі, володіє пушту та англійською мовами, освіта - незакінчена вища, неодружена. З моменту народження проживала та навчалася в Афганістані.

Позивач, 10.08.2018, подала до УДМС України у Волинській області заяву анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи, 31.08.2018 УДМС України у Волинській області складений висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку зазначено про те, що доцільно прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадянки Сарварі ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі зазначеного висновку третьою особою видано наказ від 31.08.2018 № 96 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_3 Ахмад».

УДМС України у Волинській області, 31.10.2018 складений висновок з додатками до нього № 1 від 22.12.2018 та № 2 від 25.04.2019 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як зазначено у висновку, у зв`язку із встановленням відсутності умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» доцільно рекомендувати Державній міграційні службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ДМС України, 13.05.2019 прийнято рішення № 186-19 про відмову у визнанні ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково, оскільки внаслідок неповного з`ясування всіх обставин, які можуть бути підставою побоювань позивача щодо загрози життю і здоров`ю позивачу, ДМС України прийняте безпідставне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому таке рішення не ґрунтується на всебічному вивченні та оцінці всіх документів, матеріалів та з`ясуванні всіх обставин. Водночас, відмовлено в задоволенні вимоги щодо зобов`язання відповідача визнати громадянку Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки суд не може перебирати повноваження органу, який наділений компетенцією приймати відповідні рішення у встановленому законом порядку.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Крім цього, економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Статтею 6 Закону № 3671-VI, передбачено, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з перекладу заяви-анкети № 22 від 10.08.2018 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачка зокрема вказує, що: «Моя країна небезпечна для мене і для моєї сім`ї. Першою проблемою чому я покинула свою країну є те, що мій батько хворий, а в Афганістані цю хворобу вилікувати не можливо. Усі лікарі сказали нашій родині, що потрібно перевезти батька в іншу розвинену країну. Я маю багато проблем в Афганістані, наприклад я хочу займатись спортом, хочу бути ведучою на телебаченні, але не можу, тому що моя країна небезпечна для жінок. Афганістан дуже небезпечна країна для жінок. ОСОБА_4 не маю нормального життя у своїй країні. Кожного разу йдучи до університету, я думала, що одного дня мене вб`ють».

Згідно протоколу співбесіди від 22.08.2018 справи 2018 LT 0022, позивач разом із своєю сім`єю (батько, мати, 3 брати) 9 місяців тому покинули Афганістан та хотіли потрапити тільки до Німеччини, оскільки її батько хворий, а Афганістані немає хороших лікарів, в Німеччині набагато кращі. На територію України потрапила в листопаді 2017, точної дати не пам`ятає, автомобілем з Російської Федерації. За транспортування заплатили 12 000 доларів з однієї особи. На запитання звідки взяли такі гроші, позивач відповіла, що сім`я продала будинок, автомобіль та приватну поліклініку, яку мав батько. Стосовно усних погроз, які їй надходили, до поліції не зверталася, оскільки поліція в Афганістані дуже погана. Крім цього, на запитання про плани на майбутнє, позивачка відповіла, що хоче залишитись в Україні, бо їй подобаються українці, хоче тут навчатися.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачка добровільно, з власної волі покинула країну походження, а територію України хотіла використати виключно, як транзитну країну до пункту призначення, а саме Німеччину.

Суд апеляційної інстанції вказує на суперечливість відповідей у протоколі співбесіди від 22.08.2018 справи 2018 LT 0022, зокрема, позивачка вказує, що в майбутньому, хоче залишитись в Україні та хоче навчатися, однак також вказує, що мала на меті потрапити тільки в Німеччину, що у свою чергу, на думку суду ставить під сумнів твердження про бажання залишитись на території Україні.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, на значну тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, у відповідності до ч. 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, позивач, яка незаконно перетнула державний кордон України, згідно протоколу співбесіди від 22.08.2018 справа 2018 LT 0022, в листопаді 2017 року, повинна була без зайвих зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак, з такою заявою ОСОБА_3 звернулася лише 10.08.2018, тобто в порушення ч. 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, що на думку суду апеляційної інстанції свідчить про зловживання процедурою міжнародного захисту, шляхом набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, та не потребою у міжнародному захисті, а бажанням легалізації на території України.

Враховуючи наведене, на думку суду апеляційної інстанції, тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань на території Афганістану.

При цьому, жодних доказів щодо звернення до правоохоронних органів Ісламської Республіки Афганістан у зв`язку з погрозами, позивачкою не надано. Разом з тим, позивачкою не надано підтверджуючих доказів щодо інцидентів із застосуванням до неї фізичного насильства, які пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, гендерною приналежністю. Позивачкою не наведено жодних доказів та фактів здійснення над нею фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів державної влади чи організацій з країни походження, що унеможливлювало б існування на території країни походження. Позивачка, також не вказала, чим можуть бути підтвердженні обставини ймовірного переслідування.

На думку суд апеляційної інстанції, посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав жінок в Афганістані не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни походження позивачку буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суб`єктом владних повноважень надана об`єктивна оцінка поясненням заявника, під час розгляду питання про надання статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, які є логічно непослідовними та не викликають довіри, і доводять до висновку, що дійсною причиною є міграція на територію країни Європейського Союзу, зокрема, Німеччини, та спроба легалізувати, на певний термін, своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

Враховуючи наведені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані ДМС факти про країну походження позивача, суд апеляційної інстанції вважає, що під час розгляду справи не встановлено фактів, які б свідчили про можливість позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена в постановах Верховного Суду у справі № 826/14726/16 від 26.06.2019, у справі № 826/911/17 від 11.12.2019.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що у відповідності до абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону № 3671, громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_3 , не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно неї встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відсутні.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки позивачем в ході розгляду справи не доведено існування умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності підстав для скасування рішення органу ДМС України про відмову у наданні відповідного статусу.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції задовольняючи позов, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 140/2290/19 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач: О. М. Гінда
судді О. Б. Заверуха
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 11.02.2020.