Справа № 1.380.2019.002575
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2020-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.002575 пров. № 857/13441/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання: Гром І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року (ухвалене головуючим-суддею Грень Н.М., час ухвалення судового рішення 13 год 06 хв у м. Львові, час складання повного тексту судового рішення 01 листопада 2019 року) за адміністративним позовом Громадянина ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України (за участі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року Громадянин ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в яком просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України (далі ДМСУ, відповідач) №130-19 від 12.04.2019 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати відповідача визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позов мотивований тим, що у разі повернення до країни походження, йому загрожує реальна небезпека, він може бути відправлений в перших рядах воювати з різними терористичними угрупуваннями та може померти, не знаючи хто на якій стороні за що бореться. Він не може повернутися до Республіки Ємен через постійні бойові дії в країні та його рідному місті, через діяльність різних терористичних організацій та щоденну ескалацію внутрішнього збройного конфлікту, його сім`я знаходиться у тяжкому матеріальному становищі, відсутнє саме необхідне для життя, як вода, електрика та газ.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.10.2019 позов було задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано оспорюване рішення та зобов`язано ДМСУ визнати громадянина Ємену ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ДМСУ подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при прийнятті рішення ДМСУ було дотримано усіх процедур та вимог законодавства щодо розгляду заяви позивача про надання статусу біженця, відтак вважає висновки суду першої інстанції помилковими. Вказує, що із сукупності аналізу проведених співбесіди, наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянської належності позивача, можна дійти висновку, що останній у випадку повернення до країни походження, не зазнає серйозної шкоди, визначеної ст. 15 Кваліфікаційної директиви ЄС 2011/95 ЕU, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 (далі Закон №3671-VI), а тому у даному випадку відсутні підстави для прийняття рішення про визнання його особою, яка потребує додаткового захист. Враховуючи, що позивач не відповідає критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28.06.1951 та Протоколу щодо статусу біженців від 31.01.1967, не має підстав для визнання його біженцем відповідно до умов, визначених п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI. Також наголошує, що зобов`язуючи міграційну службу прийняти рішення про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, суд втрутився у дискреційні повноваження відповідного суб`єкта владних повноважень.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що крім порушення відповідачем вимог законодавства щодо дотримання прав неповнолітніх шукачів притулку, не було досліджено ситуацію в країні походження. У зв`язку з цим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутності за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Згідно ч.4 ст.229 КАС України, фіксація судового розгляду технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що громадянин Ємену ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Таїз, Республіки Ємен, за національністю араб, за релігійними переконаннями - мусульманин, освіта вища, навчався протягом 2003-2007 роках при Міністерстві технічної освіти та професійної підготовки та отримав диплом економіста. Сімейний стан одружений, дружина Радія ОСОБА_3 проживає разом із мамою позивача ОСОБА_4 , у м. Таїз, Республіка Ємен. Дружина і мати не працюють. Зі слів заявника, в Ємені разом з дружиною проживають троє його неповнолітніх дітей : син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дві дочки - ОСОБА_6 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 Рахім ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рідна мова - арабська, вільно володіє англійською мовою, розуміє українську мову.

Приїхав в Україну по студентській візі з метою навчання та був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 , виданою ГУ ДМС у Львівській області, на підставі п.12 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI від 22.09.2011 (далі Закон №3773-VI), терміном дії до 30.10.2017.

03.07.2017 ГУ ДМС у Львівській області було прийнято рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання.

Раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС в областях та місті Києві позивач не звертався, у зв`язку з тим, що був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні. До міграційної служби у Львівській області звернувся для отримання статусу біженця через тяжке становище у країні походження.

28.08.2017 позивач подав до ГУ ДМС України у Львівській області заяву про надання йому статусу біженця або особи, який потребує додаткового захисту, на яку отримав повідомлення ГУ ДМС України у Львівській області №113 від 30.03.2018 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України №86-18 від 06.03.2018. Підставою відмови зазначено відсутність стосовно заявника умов, передбачених п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 23.07.2018 по справі №813/1266/18, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.12.2018, визнано протиправним та скасовано рішення ДМСУ №86-18 від 06.03.2018 про відмову у визнанні громадянина Ємену ОСОБА_2 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано ДМСУ повторно розглянути його заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №166/27 від 28.08.2017. В частині інших позовних вимог відмовлено.

На виконання вказаного вище судового рішення, а також за результатами розгляду заяви, проведених співбесід та досліджених матеріалів, рішеннями ДМСУ №130-19 від 12.04.2019 позивачу було повторно відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч.1 ст.6 Закону №3671, як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону.

На підставі рішення ГУ ДМС України у Львівській області було винесено повідомлення №13 від 22.04.2016, яким позивача проінформовано про відмову у задоволенні його заяви.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що проведений відповідачем аналіз інформації щодо країни походження позивача є неповний та необ`єктивний, а тому висновок відповідача про відмову у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає дійсним обставинам справи, є помилковим. Крім того, інформація по країні походження підтверджує наявність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою загальнопоширеного насилля в умовах громадянської війни, зазнати нелюдського поводження чи бути підданим тортурам. У даній справі суд першої інстанції вбачав достатні підстави для зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано Законом №3671, міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно дефініції, наведеної у п.1 ст.1 Закону №3671, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У пункті п.13 ст.1 Закону №3671 міститься визначення, за яким особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З аналізу наведених вище норм вбачається, що небажання особи, яка звертається за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання повернутися до такої країни.

Відповідно до п.4 ст.1 Закону №3671, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно ч.1 та ч.5 ст.5 Закону №3671, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону №3671, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови : заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно пунктів 45,66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до пункту 195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Колегія суддів зазначає, що особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Вказані висновки узгоджується із правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 19.09.2018 по справі №815/2736/17.

Абзацом п`ятим частини першої статті 6 Закону №3671 передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

При цьому, наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути винятковою підставою для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відповідно до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 ст.15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону №3671.

Вищевказані висновки викладені Верховним Судом у постанові від 05.04.2018 по справі №815/170/17.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені ст.1 Закону №3671, Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої ДМС України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09. 2011, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

З урахуванням наведеного вище, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

При цьому, відповідно до п.43 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов`язково ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Положеннями ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

За загальною практикою ЄСПЛ, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Проаналізувавши ситуацію по країні походження позивача встановлено, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є наразі загальновідомим фактом.

Так, 12.02.2018 УВКБ ООН висловлено позицію щодо ситуації в Ємені, згідно з якою в Ємені відбувається тривалий внутрішній конфлікт, який охоплює фактично усю територію держави.

26.02.2018 Радою Безпеки на 8190-му засіданні прийнята Резолюція 2402 (2018), де висловлено занепокоєння з приводу проблем в політичній, економічній та гуманітарній сферах і в сфері безпеки, які зберігаються в Ємені, включаючи триваюче насильство, а також з приводу загроз, що виникають в зв`язку з незаконною передачею, дестабілізуючим накопиченням і неправомірним застосуванням зброї. Також зазначено, що рада Безпеки глибоко стурбована погіршенням жахливої гуманітарної ситуації в Ємені, висловлює серйозну стурбованість в зв`язку з усіма випадками створення перешкод для ефективного надання гуманітарної допомоги, включаючи введення обмежень на доставку предметів першої необхідності цивільному населенню Ємену.

Згідно інформації Міністерства закордонних справ України, розміщеною на офіційному сайті, Ємен фактично перебуває у стадії громадянської війни. Значна частина території країни стала ареною бойових дій. Безпекова ситуація в Ємені є надзвичайно нестабільною та непередбачуваною.

З урахуванням наведеного вище, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні громадянського проживання, в якій існує військовий конфлікт та підтверджують неможливість безпечного повернення позивача у країну громадянської належності, оскільки у цій країні змінилася соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що висновок ДМС Україні, на підставі якого прийняте оскаржуване рішення, ґрунтується на тому, що під час звернення заявник не надав переконливих доказів щодо існування переслідувань як за конвенційними ознаками визначення статусу біженця та наявності обґрунтованих побоювань зазнати індивідуальної серйозної шкоди у разі повернення на Батьківщину.

Крім того, колегією суддів встановлено, що відповідачем взагалі не взято до уваги інформацію по країні походження позивача. Зокрема, того факту, що на теперішній час в Республіці Ємен триває збройний конфлікт, фактично громадянська війна, систематично порушуються права людини та основні свободи, які здійснюються владою, хуситами з мусульманами-сунітами.

Відповідно до п.п.«а» п.5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України №649 від 07.09.2011 (далі - Правила), після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації, яка відповідно до ч.3 ст.78 КАС України не потребує доказуванню.

Відповідачем взагалі не перевірена інформація по країні походження позивача, не здійснено аналіз матеріалів особової справи та індивідуальних обставин, тобто не перевірено чи існує ймовірність того, що позивачу буде завдано шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності тощо.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що проведений відповідачем аналіз інформації щодо країни походження позивача є неповним та необ`єктивним, а тому висновок відповідача про відмову у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту, не відповідає дійсним обставинам справи та є помилковим.

Приймаючи рішення №130-19 від 12.04.2019 про відмову у визнанні громадянина Ємену ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколі співбесіди, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Ємені й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення.

Колегія суддів зазначає, що оспорюване рішення, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ємену ОСОБА_2 , прийнято на підставі повторного вивчення документів і матеріалів та на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.07.2018 по справі №813/1266/18.

Ефективний спосіб захисту повинен бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд СВП дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (Рішення у справі «Гурепка проти України» від 06.09.2005) і такий спосіб захисту повинен існувати незалежно від форми його вираження у правовій системі тієї чи іншої країни (Рішення у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» від 15.11.1996). Ефективний спосіб захисту повинен запобігати виникненню або продовженню порушенню чи надати належне відшкодування порушенню, що мало місце (Рішення у справі «Кудла проти Польщі» від 26.10.2000).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.5 КАС України, способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В матеріалах справи наявні докази, які були досліджені судом в межах іншого адміністративного провадження, які свідчать про наявність можливості у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення з урахуванням позиції суду, чого зроблено не було.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде саме зобов`язання відповідача визнати громадянина Ємену ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно ч.1 ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.11 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року по справі №1.380.2019.002575 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 13.02.2020.