Справа № 120/2912/19-а
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2020-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/2912/19-а Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шаповалова Тетяна Михайлівна

Суддя-доповідач - Охрімчук І.Г.

11 лютого 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Охрімчук І.Г.

суддів: Капустинського М.М. Смілянця Е. С. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Михайленко К.Т.,

позивача, представника Військової частини НОМЕР_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року (повний текст рішення складено07.11.2019 року, м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_3 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
Позивач - ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не включення до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройові частині) № 151 від 09.08.2019 року пункту стосовно нарахування та виплати йому Військовою частиною НОМЕР_2 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2019 років, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 12 серпня 2019 року в розмірі 44 107,25 грн.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_3 внести зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройові частині) № 151 від 09.08.2019 року щодо включення пункту стосовно нарахування та виплати йому Військовою частиною НОМЕР_2 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2019 років, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 12 серпня 2019 року в розмірі 44 107,25 грн.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2015 - 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12.08.2019 року, в розмірі 44 107,25 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 379 від 05.08.2019 року позивача звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я та наказом командира військової частини НОМЕР_3 ( по стройовій частині) в складі в/ч НОМЕР_4 Командування Повітряних Сил Збройних Сил України № 151 від 09.08.2019 року виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення. Разом з тим, при звільненні позивачу не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2015 - 2019 рік. 26.08.2019 року позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_3 з питання видання наказу щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 -2019 року. Листом Командування Повітряних Сил Збройних Сил України № 350/147/2/3123 від 05.09.2019 року повідомлено позивача про те, що під час особливого періоду він не мав права на додаткову відпустку як учасник бойових дій, а тому відсутні підстави для виплати вказаної компенсації. Не погоджуючись з бездіяльністю відповідачів щодо невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою суду першої інстанції від 17.09.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду першої інстанції від 09.10.2019 року залучено Військову частину НОМЕР_3 в якості другого відповідача в даній справі.

Представником Військової частини НОМЕР_1 подано відзив на адміністративний позов, в якому зазначено, що позивач особисто звернувся з рапортом до командування частини про бажання звільнення його з військової служби, на підставі якого командир Військової частини НОМЕР_3 видав наказ № 151 від 09.08.2019 року про звільнення позивача та виключення його зі списків частини. Зазначений наказ був доданий до особової справи позивача, дані про звільнення були внесені до його послужного списку особової справи, який був доведений йому під підпис. Відповідач наголошує, що проти виключення зі списків частини позивач не заперечував, до командування Військової частини НОМЕР_1 не звертався. На думку відповідача на даний час у командування Військової частини НОМЕР_1 відсутні правові підстави видати наказ стосовно військовослужбовця, що не є в переліку особового складу цієї військової частини та не проходить службу у ній. За вказаних обставин, представник Військової частини НОМЕР_1 заперечує проти позовних вимог та вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

У свою чергу, представником Військової частини НОМЕР_2 подано до суду першої інстанції відзив на адміністративний позов. У відзиві зазначено, що позивач дійсно проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді офіцера відділу інформаційно-пропагандистського забезпечення управління морально-психологічного забезпечення Командування Повітряних Сил Збройних Сил України в складі Військової частини НОМЕР_1 . Позивача наказом № 151 від 09.08.2019 року було виключено зі списків військової частини та всіх видів забезпечення з 12.08.2019 року. Відповідач зазначає, що позивач маючи з 2015 року статус учасника бойових дій мав додаткову пільгу, передбачену п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком на 14 календарних днів на рік. Але в той же час, оскільки позивач в період з 2015 по 2019 роки продовжував перебувати на військовій службі, то він не мав можливості скористатись цією пільгою, оскільки п. 19 ст. 10-1 вказаного Закону забороняє використання додаткових відпусток військовослужбовців під час особливого періоду. Таким чином, оскільки позивач не мав права на використання додаткової відпустки під час особливого періоду, відповідно і компенсація за її невикористання є неможливою. Також відповідач наголошує, що у наказі командира Військової частини НОМЕР_3 № 24 від 05.02.2019 року про виключення позивача із списків частини завдання щодо нарахування та виплати даної компенсації не зазначалось, а тому і протиправність дій командування Військової частини НОМЕР_2 відсутня.

За таких обставин, відповідач вважає, що діяв правомірно та у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Рішенням суду першої інстанції від 05.11.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не включення до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройові частині) № 151 від 09.08.2019 року пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 Військовою частиною НОМЕР_2 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2019 років, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 12 серпня 2019 року в розмірі 44 724, 75 грн. (сорок чотири тисячі сімсот двадцять чотири гривень 75 коп.)

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2015 - 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12.08.2019 року, в розмірі 44 724, 75 грн. (сорок чотири тисячі сімсот двадцять чотири гривень 75 коп.)

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, Військова частина НОМЕР_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення суду першої інстанцїі від 05.11.2019 року та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що військовослужбовці за певних умов мають право на додаткові відпустки із збереженням грошового забезпечення. Використання такого права гарантується як безпосередньо під час вибуття особи у відпустку або шляхом компенсації невикористаної відпустки за відповідний рік. Проте, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткових, припиняється. Тому зазначене, свідчить, що зупинення на певний період надання інших видів відпусток виключає можливість військоволужбовця одержати і компенсацію за ці відпустки.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 20.01.2020 року відкрито апеляційне провадження, а ухвалою суду від 03.02.2020 року призначено до апеляційного розгляду.

Відповідач, правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач проходив дійсну проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 (по стройовій частині) на посаді офіцера відділу інформаційно-пропагандистського забезпечення управління морально-психологічного забезпечення Командування Повітряних Сил Збройних Сил України в складі Військової частини НОМЕР_1 , яка перебуває на всіх видах забезпечення у Військовій частині НОМЕР_2 , та був звільнений у запас відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «б» (за станом здоров`я), а також виключений зі списку особового складу з 12.08.2019 року.

22.07.2019 року позивач подав рапорт начальнику відділу інформаційно-пропагандистського забезпечення управління морально-психологічного забезпечення Командування Повітряних Сил Збройних Сил України про звільнення з військової служби у запас відповідно до пп. «б» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у якому клопотав про виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2019 року виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби на підставі абзацу 3 п.14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Однак, у наказі командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) № 151 від 09.08.2019 року не вказано щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2019 року.

26.08.019 року позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_2 щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки. У зверненні зазначив, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, з ним не було проведено усі необхідні розрахунки щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 по 2019 роки.

За наслідками вказаного вище звернення, листом Військової частини НОМЕР_2 № 350/118/2218/пс відмовлено позивачу в компенсації за невикористані дні додаткової відпустки з 2015 року по 12.08.2019 року, оскільки під час особливого періоду він не мав права на додаткову відпустку як учасник бойових дій. Також вказано у листі, що наказом командира Військової частини НОМЕР_3 № 151 (по стройовій частині) від 09.08.2019 року про виключення позивача із списків частини завдання щодо нарахування та виплати даної компенсації не зазначалось.

26.08.2019 року позивач звернувся зі зверненням до Військової частини НОМЕР_3 , у якому просив видати наказ, яким передбачити нарахування та виплату йому грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 12 серпня 2019 року та передати наказ до Військової частини НОМЕР_2 для подальшої реалізації.

За наслідками вказаного вище звернення, листом Управління Командування Повітряних Сил Збройних Сил України № 350/147/2/3123 від 05.09.2019 року повідомлено позивача, що під час особливого періоду він не мав права на додаткову відпустку як учасник бойових дій, а тому підстави для виплати вказаної компенсації на сьогоднішній день відсутні.

22.07.2019 року позивач подав рапорт начальнику відділу інформаційно-пропагандистського забезпечення управління морально-психологічного забезпечення Командування Повітряних Сил Збройних Сил України про звільнення з військової служби у запас відповідно до пп. «б» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». У якому клопотав про виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2019 року виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби на підставі абзацу 3 п.14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Проте, у наказі командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) № 151 від 09.08.2019 року не було враховано виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2019 року.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідачів щодо невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що Військовою частиною НОМЕР_1 та Військовою частиною НОМЕР_3 допущено протиправну бездіяльність щодо не включення до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройові частині) № 151 від 09.08.2019 року пункту стосовно нарахування та виплати позивачу Військовою частиною НОМЕР_2 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2019 років, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 12 серпня 2019 року а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. На думку суду першої інстанції, ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язання відповідача Військову частину НОМЕР_2 виплатити позивачу, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015 по 2019 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення у розмірі 44724,75 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно із п. 12 ст.12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки" (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п. 8 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. При цьому, якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII "Про оборону України" (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

Статтею 1 Закону № 3543-XII визначено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Також, стаття 1 Закону № 1932-XII передбачає, що особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Разом з тим, в ст. 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Надаючи правову оцінку вищевикладеним нормам, колегія суддів вважає вірним твердження суду першої інстанції, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Проте, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Окрім того, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; грошова компенсація відпустки особі. Таким чином, слід погодитись, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки".

Колегія суддів також зазначає, що відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Колегія суддів зауважує, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Аналогічна позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року у справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Таким чином, виходячи з вище наведеного , суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про зобов`язання Військову частину НОМЕР_2 виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015 по 2019 років, у виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової 12.08.2019 року в розмірі 44107,25 грн.

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_2 № 486 від 18.10.2019 року на момент звільнення компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2019 років, складала 44724,75 грн. За таких обставин, слід погодитись, що ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язання відповідача Військову частину НОМЕР_2 виплатити позивачу, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015 по 2019 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення у розмірі 44724,75 грн. Таким чином, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому не є предметом апеляційного розгляду.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем в порушення ч. 2 ст. 77 КАС не доведено правомірність своїх дій при невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015 - 2019 рік, тому позовні вимоги підлягали частковому задоволенню.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не щодо не включення до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройові частині) № 151 від 09.08.2019 року пункту стосовно нарахування та виплати позивачу Військовою частиною НОМЕР_2 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2019 років, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 12 серпня 2019 року та відновленню шляхом зобов`язання відповідача Військову частину НОМЕР_2 виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за вказаний період.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Військової частини НОМЕР_2 викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до статті 139 КАС України розподіл судових витрат за наслідками розгляду апеляційної скарги не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі 12 лютого 2020 року.

Головуючий Охрімчук І.Г.

Судді Капустинський М.М. Смілянець Е. С.