Справа № 380/152/20
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2020-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №380/152/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сасевича О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій, -

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), із вимогами:

-визнати протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення 01.08.2019 року компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки загальним терміном 70 днів;

-стягнути із Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки із розрахунку 614,42 грн. в день за період із 02.08.2019 року по 12.12.2019 року терміном 133 дні у сумі 81717,79 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідач протиправно проявив бездіяльність щодо непроведення 01.08.2019 року остаточного розрахунку при його звільненні із військової служби. Позивач вважає, що у даному випадку суб`єктом владних повноважень було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням ст.116 Кодексу законів про працю України (надалі по тексту- КЗпП України) та у відповідності до ст.117 КЗпП України це є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку. При обґрунтуванні позовних вимог наводить також висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду №806/1899/17 від 01.03.2018 року та №823/1023/16 від 31.05.2018 року, згідно з яких військовослужбовці при звільненні мають право на виплату компенсації всіх належних сум. Позивач також просить суд стягнути на його користь компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб за таку затримку.

Ухвалою судді від 09.01.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

28.01.2020 року від відповідача засобами поштового зв`язку надійшов до суду відзив на позовну заяву, у якому останній проти позову заперечив. У відзиві на позовну заяву відповідач наголосив, що військовослужбовці правового статусу «працівник» не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому чинність КЗпП України на них не поширюється. Позиція відповідача зводиться до того, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, тобто на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України - Кодекс законів про працю України не поширюється. Крім того, відповідач відзначив, що згідно із законодавством військовослужбовці отримують не заробітну плату, а грошове забезпечення. Також відповідач посилається на те, що Пленум Верховного суду України у постанові №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначив, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо). Аналогічна позиція викладена у листі Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 року №774/13/84-13. Таким чином, відповідач вважає, що діяв у спосіб, який визначений відомчими нормативно-правовими актами та у відповідності до діючого законодавства.

06.02.2020 року від представника позивача на адресу суду засобами поштового зв`язку надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначив, що доводи, наведені у відзиві, не спростовують правової позиції, викладеної у позовній заяві, а тому наполягав на задоволенні позовних вимог.

Інших заяв по суті справи чи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні на адресу суду від учасників справи до суду не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом із матеріалів справи встановлено, що 15.07.2019 року на підставі наказу начальника Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України №312-ос «По особовому складу» підполковника ОСОБА_1 (П-002385), заступника начальника центру начальника відділу персоналу, з правом носіння військової форми одягу звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно витягу з наказу начальника Військово-медичного клінічного центру Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України №146-ос «По особовому складу» від 01.08.2019 року, ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу частини, знятий зі всіх видів забезпечення.

26.11.2019 року (дата отримання відповідачем 28.11.2010 року вх.№1554) представником позивача у справі було направлено до Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України запит на отримання інформації та документів з питань проведення розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

За результатами розгляду адвокатського запиту, відповідач листом від 04.12.2019 за №14/2310 надав представнику позивача запитувані документи відносно ОСОБА_1 щодо проведеного розрахунку при звільненні.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач є учасником бойових дій з правом на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 10.07.2015 року.

Пунктом 12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що учасникам бойових дій надається пільга з використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Надання вказаних додаткових відпусток, відповідно до п.19 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (надалі - Закон №2011), було припинено з настанням особливого періоду у 2014 році. Тобто така відпустка невикористана ОСОБА_1 за період із 2015-2019 роки, що становить 70 календарних днів.

Однак, з урахуванням звільнення ОСОБА_1 з військової служби 01.08.2019 року та невикористання ним вказаної додаткової відпустки за період 2015-2019 роки, останній, відповідно до абз.3 п.14 ст.10-1 Закону №2011, набув на день звільнення право на виплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної додаткової відпустки.

Матеріалами справи стверджується, що 13.12.2019 року Військово-медичним клінічним центром (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) було проведено остаточний розрахунок, в частині виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки у розмірі 42678,67 грн.

Таким чином, суд встановив, що фактичний розрахунок грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, у зв`язку із звільненням позивача в запас, а саме за невикористану основну щорічну відпустку за період 2015-2019 роки з останнім проведено 13.12.2019 року, що і не оспорюється сторонами.

Водночас, вважаючи, що в день звільнення відповідач не здійснив виплату всіх сум, належних йому при звільненні, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Статтею 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 7 ст.43 Конституції України визначено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 року (справа №21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, як зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 року щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного суд вбачає, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, виходячи із аналізу вказаних норм, суд дійшов висновку, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд враховує висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в його постанові від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у якій, зокрема, зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

З вказаного вище слідує висновок, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, з урахуванням вказаного, в контексті приписів ст.ст.116, 117 КЗпП України суд вважає, що останні визначають відповідальність установи (організації, підприємства) за затримку розрахунку при звільненні та спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Викладений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 08.02.2018 року у справі №805/977/16-а.

Як уже було встановлено судом та зазначено вище, 01.08.2019 року позивача виключено зі списку особового складу та всіх видів забезпечення.

Натомість, остаточний розрахунок із позивачем проведено лише у грудні 2019 року, що підтверджується копією платіжного доручення №1822 від 12.12.2019 року.

Тобто, остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день фактичного звільнення позивача - ОСОБА_1 , а з порушенням строків, встановлених ст.116 КЗпП України.

Таким чином, затримка остаточного розрахунку з позивачем відбулась з моменту звільнення позивача серпень 2019 року по день фактичної виплати грудень 2019 року.

Відповідно до пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року №1115/2009 (далі - Положення №1115/2009), особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Пунктом 292 Положення визначено, що після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.

Отже, судом із матеріалів справи з`ясовано, що Військово-медичним клінічним центром (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) протиправно не виплачувалася компенсація за невикористані дні додаткової відпустки до 13.12.2019 року, у зв`язку із чим останнім було допущено протиправну бездіяльність.

Щодо доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за неотримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст.116, 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16.

Крім того, ст.23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Отже, позивач не може бути підданий дискримінації у питанні права на своєчасне отримання належних йому грошових сум, незважаючи на те, що це є не «заробітною платою» (як зазначає відповідач), а є «грошовим утриманням». А в разі порушення права на своєчасне отримання належного позивачу грошового утримання з вини відповідача, позивач не може бути обмежений в отриманні грошової компенсації через рід своєї діяльності (військовослужбовець).

Позивач, як і будь-яка інша фізична особа через своєчасне неотримання належних йому грошових коштів вживав заходи до організації свого існування (харчування, облаштування свого побуту тощо).

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, системний аналіз спеціального законодавства та положень КЗпП України через призму правової позиції Верховного Суду свідчить про помилковість доводів відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм КЗпП України, тому судом до уваги такі не беруться.

За приписами пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до особистої карки грошового забезпечення ОСОБА_1 , розмір його грошового забезпечення за червень (18703,67 грн.) та липень (18775,92 грн.) 2019 року становить 37479,59 грн.

Для обчислення середнього заробітку з 02.08.2019 року до дня фактичного розрахунку - виплати компенсації за додаткову відпустку при звільненні у грудні 2019 року необхідно застосовувати показник 614,42 грн. в день (37479,59 грн./61 день).

Отже, середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за 133 дні становить суму 81717,79 грн.

Таким чином, у зв`язку із допущенням відповідачем протиправної бездіяльності, з метою належного захисту та відновлення порушеного права позивача, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги у відповідний спосіб, а саме, шляхом зобов`язання Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки за період із серпня 2019 року по грудень 2019 року.

Водночас, щодо позовної вимоги про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні одночасної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 (надалі - Порядок №44) суд роз`яснює наступне.

Порядком №44 дійсно передбачена щомісячна грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби.

Однак необхідно звернути увагу на те, що пункт 1 Порядку №44 визначає умови та механізм такої компенсації у зв`язку з виконанням перерахованими у цьому пункті особами своїх обов`язків під час проходження служби.

У відповідності до абз.1 п.2 Порядку №44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Згідно п.4 Порядку №44, виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Проте, зазначена виплата (середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні) не передбачена в структурі грошового забезпечення, а тому не є виплатою у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Обов`язок зазначеної виплати виник не у зв`язку з виконанням позивачем обов`язків служби, як це передбачено п.1 Порядку №44, а також право на виплату таких сум він набув не у зв`язку з виконанням обов`язків під час військової служби (п.2 Порядку №44), а через протиправну бездіяльність відповідача, як це встановлено судом, що пов`язана з невчасною виплатою грошового забезпечення.

З врахуванням встановленого, суд критично оцінює позицію, що викладена позивачем у позові та вважає обґрунтованими доводи відповідача в частині щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, оскільки такі вимоги позивача суперечать пунктам 1 та 2 Порядку №44.

З огляду на викладене, вимога позивача про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок про звільненні із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п.2 Порядку №44, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6)розсудливо; 7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч.2 ст.2 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що вищевказані положення відповідачем дотримані не були, що в свою чергу зумовило необхідність звернення позивача за захистом порушеного права до суду. Натомість, факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє підтвердження в ході вирішення спору.

За наведених підстав, суд прийшов до обгрунтованого висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Разом з тим, у відповідності до статті 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору, відтак такий ним не сплачувався, а отже, не підлягає відшкодуванню.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 241-247, 250-251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій задоволити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) на день звільнення компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки загальним терміном 70 днів.

Зобов`язати Військово-медичний клінічний центр (Клінічний госпіталь на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки за період із серпня 2019 року по грудень 2019 року.

У задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.

Судовий збір стягненню із сторін не підлягає.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Львівський окружний адміністративний суд.

Суддя Сасевич О.М.