Справа № 826/15527/17
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2020-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача: Беспалова О. О.

суддів: Ключковича В. Ю., Парінов А. Б.

за участю секретаря: Присяжної Д. В.

представника позивача Гаврися Я. Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Офісу великих платників податків ДФС на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2019 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення: 15 годин 51 хвилина, дата складання повного тексту: 08 жовтня 2019 року) у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Центренерго» до Офісу великих платників податків ДФС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 07 листопада 2017 року, -

В С Т А Н О В И В :

ПАТ «Центренерго» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу великих платників податків ДФС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 07 листопада 2017 року № та № .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2018 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.08.2018 р., у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного суду від 14.05.2019 р. касаційну скаргу ПАТ «Центренерго» задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.05.2018 р. та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16.08.2018 р. у справі № 826/15527/17 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У постанові Верховного Суду від 14.05.2019 р. вказано, що правовідносини позивача з ТОВ «АЛ-Холдинг» за період липень - жовтень 2014 року в межах договору від 30.07.2014 р. № 113/2 не були предметом судових розглядів, а відтак вказані рішення від 21.06.2017 р. у справі № 826/2622/17 та від 21.09.2015 р. у справі № 826/12388/15 у межах спірних правовідносин у цій справі не можуть бути преюдиційними.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.10.2019 р. позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення, вважаючи, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що за змістом Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 р. № 2343-ХІІ мораторій на задоволення вимог кредиторів, уведений у зв`язку з порушенням провадження у справі про банкрутство, не зупиняє виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), які виникли після його введення, а відтак не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення.

В інший частині правомірності висновків суду першої інстанції апелянт доводів не наводить.

До Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив, зареєстрований 20.01.2020 р. за вх. № 1869, у якому позивач зазначає, що усі первинні документи, що підтверджують реальність господарських операцій, не містять дефектів та містяться в матеріалах справи у достатній кількості для висновку про реальність господарських операцій.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, особу, що з`явилась, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, в період з 30.06.2016 р. по 12.10.2016 р. відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2011 р. по 31.03.2016 р.

За результатами перевірки складено акт № 2264/28-10-14-01/22927045 від 26.12.2016 р. «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки Публічного акціонерного товариства «Центренерго», , дотримання вимог податкового законодавства з питань, що стали предметом оскарження за період з 01.10.2011 по 31.03.2016».

16 січня 2017 року на підставі вищевказаного акту відповідачем прийняті первісні податкові повідомлення-рішення:

- № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 585576516, 00 грн, у тому числі штрафні (фінансові) санкції 195192172, 00 грн;

- № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 392411288, 00 грн, у тому числі штрафні (фінансові) санкції 19957334, 00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2017 року по справі № 826/2622/17, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017 р., частково задоволено адміністративний позов ПАТ «Центренерго» та:

- скасовано податкове повідомлення - рішення № в частині нарахування податкового зобов`язання на суму 389204798, 00 грн та штрафних (фінансових) санкцій на суму 194602398, 00 грн;

- скасовано податкове повідомлення - рішення № в частині нарахування податкового зобов`язання на суму 370072618, 00 грн та штрафних (фінансових) санкцій на суму 19362000, 00 грн.

У зв`язку з частковим скасуванням ППР 07.11.2017 р. контролюючим органом, з врахуванням ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017 р. по справі № 826/2622/17, винесено оскаржувані в межах даної справи податкові повідомлення-рішення:

- № , яким збільшено суму податкового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на суму 1179546, 00 грн та штрафні (фінансові) санкції у розмірі 589774, 00 грн;

- № , яким збільшено суму податкового зобов`язання за платежем податок на прибуток на суму 2381336, 00 грн та штрафні (фінансові) санкції у розмірі 595334, 00 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з вимогами п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до вимог п. 185.1 ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

Згідно п. 188.1 ст. 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

Згідно з вимогами п. 198.1 ст. 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Відповідно до вимог п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з, в тому числі, придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/ розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

За приписами пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються, зокрема, в окремих рядках місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку.

При дослідженні матеріалів справи, колегією суддів встановлена наявність первинної документації, дослідженої та оціненої судом першої інстанції.

Так на підтвердження реальності господарських операцій позивача з зазначеним контрагентом матеріали справи містять договір про закупівлю (поставку) товарів від 30.07.2014 р. № 113/2, у відповідності до умов якого постачальник поставляє покупцю мазут топковий марки М-100 ДСТУ 4058-2001 в справних, очищених, чотирьохвісних залізничних цистернах або автоцистернах, що відповідають встановленим в Україні стандартам або технічним умовам, і забезпечують, за умови належного поводження з вантажем, схоронність продукції під час транспортування і збереження (а. с. 169 - 177 Т. 3).

За змістом пунктів 5.2 - 5.3, 5.8, 5.10 - 5.11 договору постачальник у письмовій формі (лист, факс) у розумний строк до дати поставки, сповіщує покупця про дату та час надходження продукції в погоджений пункт призначення, протягом доби після відвантаження кожної партії продукції письмово повідомляє покупця та вантажоотримувача про такі відомості, зокрема, в разі постачання автотранспортом: кількість автоцистерн; державний номер автоцистерни; товарно-транспортну накладну; дату прибуття на адресу вантажоотримувача. Відпуск продукції покупцю здійснюється на підставі оригіналу відповідної довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, оформленої покупцем на свого представника. В товарно-транспортній накладній у графі «Особливі відмітки» повинна бути зазначена інформація про належність продукції постачальнику, номер та дату договору, а у випадку відсутності такої інформації, продукція приймається вантажоотримувачем на відповідальне зберігання і вважається поставленою тільки з дати передачі покупцеві документів, що підтверджують належність продукції постачальнику та після підписання уповноваженими особами сторін акту її приймання-передачі.

У відповідності до умов додатку № 1 до вказаного договору постачальник зобов`язувався поставити товар - мазут М-100 у кількості 300 т. на загальну суму з ПДВ 2430000, 00 грн.

Крім того, матеріали справи містять видаткові накладні на загальну суму 1586466, 00 грн (а. с. 181 - 187 Т. 3), податкові накладні (а. с. 188 - 197 Т. 3), акти приймання - передачі товару (а. с. 198 - 207 Т. 3), товарно-транспортні накладні (а. с. 208 - 215 Т. 3).

В акті перевірки податковим органом зазначено, що згідно ТТН здійснювалось перевезення небезпечних вантажів.

Відповідно до п. 8, 9 ч. 4 Положення про Державну інспекцію України з безпеки на наземному транспорті, затвердженого постановою КМ України від 17 липня 2014 р. № 299, Укртрансінспекція відповідно до покладених на неї завдань здійснює ліцензування господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів, багажу автомобільним, залізничним транспортом; здійснює контроль за додержанням ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів, багажу автомобільним, залізничним транспортом.

Натомість, листом від 22.01.2015 р. № 184/10/15-15 Укртрансінспекція повідомила податковий орган про те, що контрагенту позивача відповідна ліцензія не видавалась. При цьому, у ТТН автопідприємством зазначено саме ТОВ «АЛ-Холдинг».

У відповідності до п.п. «ґ» п. 9.1 Р. 9 Правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, затвердженого наказом МВС України від 26.07.2004 р. № 822, під час перевезення небезпечних вантажів на транспортній одиниці, крім перелічених у Правилах дорожнього руху, мають бути такі документи: при перевезенні небезпечних вантажів, які є вантажами підвищеної небезпеки, - погодження дорожнього перевезення небезпечного вантажу (додаток 10), видане Державтоінспекцією МВС України.

Листом від 27.01.2014 р. № ЦО 256/9 управління ДАІ ГУ МВС України в Київській області повідомило податковий орган про те, що за останні три роки за вказаними ідентифікаційними даними на автомобілі не видавались свідоцтва про допуск ТЗ до перевезення небезпечних вантажів та погоджень маршрутів руху ТЗ.

Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженою наказом Мінпаливенерго України, Мінтрансзв`язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України від 20 травня 2008 року № 281/171/578/155, встановлено єдиний порядок організації та виконання робіт, пов`язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском та обліком товарної нафти і нафтопродуктів.

Пунктом 5.2 Інструкції врегульовано порядок приймання нафти і нафтопродуктів під час надходження залізничним транспортом; пунктом 5.4 - порядок приймання нафти і нафтопродуктів під час надходження автомобільним транспортом.

Так представник вантажовідправника, який перебуває з одержувачем у різних населених пунктах, зобов`язаний прибути не пізніше триденного строку після отримання повідомлення, за винятком випадків, коли для прибуття транспортом необхідно більше часу (у такому разі строк для прибуття дорівнює часу, необхідному для безпечного руху транспорту), якщо більший строк не обумовлено відповідним договором. Представник вантажовідправника зобов`язаний мати довіреність на право участі в прийманні нафти та/або нафтопродуктів за кількістю, що надійшла (підпункт 5.2.10 Інструкції).

За змістом підпункту 5.4.1 Інструкції перевезення нафтопродуктів автомобільним транспортом здійснюється згідно з Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Мінтрансу України від 14 жовтня 1997 року № 363, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 року за №128/2568, та Державними стандартами України 27352-87 щодо автотранспортних засобів для заправки та транспортування нафтопродуктів.

Відповідно до підпунктів 7.5.2, 7.5.4 Інструкції відпуск нафти або нафтопродуктів до мір повної місткості здійснюється лише за наявності свідоцтва про її повірку. Нафтопродукти відпускаються у технічно справну та чисту тару відповідно до вимог ДСТУ 4454 після пред`явлення представником вантажоодержувача доручення і свідоцтва про повірку автоцистерни.

Як передбачено підпунктом 7.5.6 Інструкції, відпуск нафти і нафтопродуктів до мір повної місткості та нафтопродуктів, розфасованих до тари, оформлюється ТТН у чотирьох примірниках, з яких: перший - залишається у товарного оператора вантажовідправника і є первинним документом складського обліку з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства; другий - використовується водієм як перепустка під час виїзду з підприємства, а після виїзду - залишається в охорони підприємства з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства; третій та четвертий - засвідчені підписом представника вантажоодержувача та відміткою про час виїзду з підприємства - передаються перевізнику. При цьому третій примірник є супровідним документом вантажу і після його здавання передається вантажоодержувачу. Четвертий примірник передається експедитору (водію) і є підставою для обліку транспортної роботи. Бланки ТТН на підприємстві є документами суворої звітності.

ТТН на вивезення нафти або нафтопродуктів автотранспортом вантажоодержувача оформлюється на підставі довіреності вантажоодержувача, а під час постачання вантажовідправником - на підставі подорожнього листа автотранспортного підприємства; відпуск нафти або нафтопродуктів здійснюється в день оформлення ТТН за наявності усіх її примірників (підпункти 7.5.7, 7.5.8 Інструкції).

З огляду на наведене, колегія суддів приймає доводи апелянта, викладені в акті перевірки, щодо того, що отримання позивачем нафтопродуктів від ТОВ «АЛ-Холдинг» документально не підтверджено належним чином оформленими документами на транспортування, а додані до матеріалів справи копії товарно-транспортних накладних не є юридично значимими документами для цілей підтвердження перевезення такої продукції, адже з останніх не вбачається отримання, перевезення ТМЦ від постачальника до покупця й такі не містять інформації про належність продукції постачальнику, у якого відсутні дозволи (ліцензії) на право провадження господарської діяльності з надання послуг з перевезення небезпечних вантажів.

Наведені обставини не дають колегії суддів можливості встановити коли і ким поставлявся товар і яким чином.

В частині доводів апелянта про можливість нарахування штрафних санкцій в період дії мораторію, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14 травня 1992 року №2343-XII (у редакції, яка діяла на момент нарахування штрафних санкцій) мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Вказана норма визначає зупинення виконання податкових зобов`язань, термін виконання яких настав на момент порушення провадження у справі про банкрутство, тобто 09.02.2004 р.

В той же час, спірні правовідносини випливають з господарських операцій, що мали місце з 30.07.2014 р.

При цьому, з порушенням провадження у справі про банкрутство не пов`язується завершення підприємницької діяльності боржника. Він має право укладати угоди, у нього можуть виникати нові зобов`язання.

За своєю правовою природою фінансові та економічні санкції є додатковими зобов`язаннями, похідними від основного зобов`язання, а тому оскільки мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), які виникли після введення мораторію, то і не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення.

Таким чином, нарахування позивачу штрафних санкцій мало місце після введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, а відтак у відповідача був наявним обов`язок по нарахуванню штрафних санкцій за несвоєчасну сплату податків.

Аналогічна правова позиція висловлена ВС у постанові від 28.03.2019 р. (справа № 825/1397/17).

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та приймаються колегією суддів в якості належних.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення не у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому наявні підстави для його скасування.

У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Відповідно до ч. ч. 1, 4, 5 ст. 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Не підлягають касаційному оскарженню:

1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом;

2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків ДФС на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2019 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Центренерго» до Офісу великих платників податків ДФС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 07 листопада 2017 року задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Центренерго» відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. Ю. Ключкович
Суддя А. Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 13.02.2020 р.)