Справа № 160/12166/19
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЛозицької І.О.,
при секретарі судового засідання Ткач Л.А.
представника позивача Карпенко О.І.
представника відповідача Якимова Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євразтранс Україна» до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та скасування рішень, -
03.12.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Євразтранс Україна» з позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в якому просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ДН2788/1854/АВ/ТД-ФС/564 від 07.11.2019 у розмірі 125 190 (сто двадцять п`ять тисяч сто дев`яносто гривень 00 копійок), винесену першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Осадчим І.М.;
- визнати протиправним та скасувати припис про усунення виявлених порушень №ДН2788/1854/АВ/П від 25.10.2019р., винесений головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб, зайнятість, працевлаштування інвалідів та з питань дитячої праці у Дніпровському регіоні Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Аладіною Оленою Геннадіївною, про необхідність усунути порушення вимог ч. 1 ст. 21, ч.ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України - у строк до 01.11.2019р. офіційно працевлаштувати ОСОБА_1 .
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що підставою для винесення оскаржуваних припису та постанови є акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ДН2788/1854/АВ від 16.10.2019. Перевіркою питання неоформлених трудових відносин встановлено, що позивачем фактично допущено до роботи громадянку ОСОБА_1 без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому КМУ, що порушує вимоги ч. 1 ст. 21, ч.ч. 1,3 ст. 24 КЗпП України та свідчить про відсутність офіційного працевлаштування працівника. Позивач вважає помилковим висновок відповідача, що цивільно-правовий договір, укладений з ОСОБА_1 , містить ознаки трудового договору з тих підстав, оскільки оплачувався не процес праці, а його результат, який оформлявся актами прийому-передачі виконаних робіт, оплата проводилася на підставі актів, а виконавець не підпорядковувалася правилам внутрішнього трудового розпорядку та сама організовувала свою роботу. Позивач зазначає, що договір № 01/04-16 від 04.04.2016 року, укладений з ОСОБА_1 , не визнавався недійсним, у зв`язку з чим відсутні підстави стверджувати, що він є прихованою формою трудового договору. Позивачем щомісячно нараховувалась і сплачувалась винагорода у розмірі більшому ніж мінімальна заробітна плата, встановлена законодавством за відповідний період, і до бюджету сплачувались усі обов`язкові податки та збори на нараховану винагороду. За вказаних обставин, позивач вважає постанову про накладення штрафу № ДН2788/1854/АВ/ТД-ФС/564 від 07.11.2019 необґрунтованою та такою, що прийнята без врахування всіх істотних обставин, тому підлягає скасуванню в повному обсязі. Окрім того, позивач вважає, що оскільки в діях позивача щодо укладання з ОСОБА_1 договору № 01/04-16 від 04.04.206 року відсутні порушення ч. 1 ст. 21, ч.ч. 1,3 ст. 24 КЗпП України, тому припис в частині усунення порушень ч. 1 ст. 21, ч.ч. 1,3 ст. 24 КЗпП України, є протиправним та підлягає скасуванню.
Ухвалою суду від 09.12.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування.
Відповідач, заперечуючи проти позову, надав свій відзив на позов, який долучений до матеріалів справи. В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що громадянка ОСОБА_1 , з якою ТОВ «Євразтранс Україна» було укладено договір цивільно-правового характеру, фактично виконувала трудові функції менеджера або спеціаліста з організації перевезень та повинна була бути штатним працівником, який працює по трудовому договору. На думку відповідача, в даному випадку йдеться про підміну трудового договору цивільно-правовим договором. Таким чином, за поясненням відповідача, директором ТОВ «Євразтранс Україна» фактично було допущено до роботи громадянку ОСОБА_1 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що порушує вимоги ч. 1 ст. 21, ч. 1,3 ст. 24 КЗпП України що свідчить про фактичний допуск 1 працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту). На думку відповідача, постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 07 листопада 2019 року № ДН2788/1854/АВ/ТД-ФС/564 є законною та обґрунтованою, складеною на підставі та у відповідності до норм діючого законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування. За вказаних підстав відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
У судове засідання прибули представник позивача та представник відповідача.
Представник позивача під час судового розгляду справи підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.
Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог.
Суд, заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків.
За результатами проведеного інспекційного відвідування будо складено Акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ДН2788/1854/АВ від 16.10.2019 року, відповідно до якого в ході інспекційного відвідування виявлені факти порушення законодавства про працю, а саме: встановлено випадок укладання цивільно-правового договору, який має ознаки трудового договору та повинен бути укладеним у відповідності до норм трудового законодавства.
Директором ТОВ «Євразтранс Україна» фактично було допущено до роботи громадянку ОСОБА_1 без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України, що порушує вимоги ч.1 ст. 21, с. 1,3 ст. 24 КЗпП України та свідчить про відсутність офіційного працевлаштування працівника.
Не погодившись з висновками, викладеними в Акті інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ДН2788/1854/АВ від 16.10.2019 року, позивачем було подано на адресу відповідача зауваження від 21.10.2019 року № 89.
Листом від 24.10.2019 року № 38/4.1-3 «Щодо надання відповіді на зауваження» позивача повідомлено, що заперечення до Акту інспекційного відвідування № ДН2788/1854/АВ від 16.10.2019 розглянуті, проте не спростовують порушення, що викладено в акті.
25.10.2019 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області було винесено припис про усунення виявлених порушень №ДН2788/1854/АВ/П, відповідно до якого позивача зобов`язано у строк до 01.11.2019 року офіційно працевлаштувати ОСОБА_1 та повідомити відповідача про виконання припису.
Судом встановлено, що листом від 30.10.2019 року № 95 «Щодо виконання припису №ДН 2788/1854/АВ/П від 25.10.2019» позивач повідомив відповідача, що 28.10.2019 року з метою виконання припису №ДН2788/1854/АВ/П від 25.10.2019, ТОВ «Євразтранс Україна» було запропоновано ОСОБА_1 укласти трудовий договір. 29.10.2019 року від ОСОБА_1 було отримано письмову відмову від укладання з ТОВ «Євразтранс Україна» трудового договору у зв`язку з тим, що останньою прийнято рішення про працевлаштування до іншого роботодавця за своїм місцем проживання та у зв`язку з цим, запропоновано достроково розірвати договір цивільно-правового характеру №01/04-16 від 04.04.2016 року. Враховуючи викладене, позивач повідомив відповідача про відсутність правових підстав щодо укладання трудового договору з ОСОБА_1 проти її особистого бажання.
07.11.2019 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області було прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими особами №ДН2788/1854/АВ/ТД-ФС/564, накладено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Євразтранс Україна» штраф у розмірі 125 190 грн. (сто двадцять п`ять тисяч сто дев`яносто) гривень 00 копійок.
Не погоджуючись із приписом про усунення виявлених порушень і постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
За приписами ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Положення про Державну службу України з питань праці затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015р. №96 (далі - Положення).
Відповідно до п.1 вказаного Положення Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
За приписами підпункту 9 пункту 4 Положення, Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування.
Підпунктом 54 пункту 4 Положення передбачено, що Державна служба України з питань праці має право накладати у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Держпраці.
Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 7 Положення).
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019р. №823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю", затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок №823), який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування), з урахуванням особливостей, визначених, зокрема, Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".
Відповідно до п. 2 Порядку № 823 заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.
Відповідно до п. 5 Порядку № 823 інспекційні відвідування проводяться з таких підстав:
1) за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю;
2) за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин;
3) за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань виключно з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту;
4) за рішенням суду;
5) за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), правоохоронних органів про виявлені в ході виконання ними повноважень ознак порушення законодавства про працю щодо неоформлення та/або порушення порядку оформлення трудових відносин;
Держстату та її територіальних органів про наявність заборгованості з виплати заробітної плати;
ДПС та її територіальних органів про:
- невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності;
- факти порушення законодавства про працю, виявлені в ході здійснення повноважень;
- факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом, як суб`єкта господарювання;
Пенсійного фонду України та його територіальних органів про:
- роботодавців, які нараховують заробітну плату 30 і більше відсоткам працівників менше мінімальної;
- роботодавців, в яких стосовно працівників відсутнє повідомлення про прийняття на роботу;
- роботодавців, в яких протягом місяця кількість працівників, що працюють на умовах неповного робочого часу, збільшилась на 20 і більше відсотків;
- фізичних осіб, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року;
- роботодавців, в яких стосовно працівників відсутні нарахування заробітної плати у звітному місяці, що завершився;
- роботодавців, в яких протягом року не проводилась індексація заробітної плати або сума підвищення заробітної плати становить менше суми нарахованої індексації;
- роботодавців, в яких 30 і більше відсотків фізичних осіб працюють на умовах цивільно-правових договорів;
- роботодавців із чисельністю 20 і більше працівників, в яких протягом місяця відбулося скорочення на 10 і більше відсотків працівників;
7) за інформацією профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлених у ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю;
8) за дорученням Прем`єр-міністра України;
9) за зверненням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини;
10) за запитом народного депутата;
11) у разі невиконання вимог припису.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ (рішення, розпорядження), який має містити найменування суб`єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки.
На підставі наказу (рішення, розпорядження) оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю), яке підписується керівником органу державного нагляду (контролю) (головою державного колегіального органу) або його заступником (членом державного колегіального органу) із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові і засвідчується печаткою.
Згідно з п. 8 Порядку № 823 про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі.
Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню.
Згідно з п. 9 Порядку № 823 під час проведення інспекційного відвідування інспектор праці повинен пред`явити об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі своє службове посвідчення. На вимогу об`єкта відвідування або уповноваженої ним посадової особи інспектор праці надає копію відповідного направлення на проведення інспекційного відвідування та вносить запис про проведення інспекційного відвідування до відповідного журналу реєстрації заходів державного нагляду (контролю) об`єкта відвідування (за його наявності) перед наданням акта для підпису.
За приписами п. 9 Порядку № 823 тривалість інспекційного відвідування, невиїзного інспектування не може перевищувати 10 робочих днів.
Відповідно до п. 19 Порядку № 823 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) (далі - акт), і в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю - припис щодо їх усунення.
Згідно з п. 20 Порядку № 823 акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та об`єктом відвідування або уповноваженою ним особою.
Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.
Відповідно до п. 21 Порядку № 823 якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною.
Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дня, що настає за днем підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.
У відповідності до п. 23 Порядку № 823 припис є обов`язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об`єктом відвідування порушень вимог законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.
Згідно з п. 27 Порядку № 823 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом, після розгляду зауважень об`єкта відвідування до нього (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.
У разі виконання припису в установлений у ньому строк, заходи до притягнення об`єкта відвідування до відповідальності не вживаються (п. 28 Порядку № 823).
Відповідно до пункту 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 17 липня 2013 року /надалі - Порядок № 509/, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи). Штрафи можуть бути накладені на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.
Пунктом 3 Порядку №509 встановлено, що уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.
За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу (пункт 8 Порядку № 509).
Законом України від 06.12.2016р. № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до ст. 265 Кодексу законів про працю України, згідно з якими, юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу, зокрема, у разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
На підставі статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" з 1 січня 2019 року в Україні встановлена мінімальна заробітна плата у місячному розмірі 4173 гривні.
Відповідач постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 07.11.2019 за порушення позивачем вимог ч. 1 ст. 21, ч. 1,3 ст. 24 КЗпП України, у відповідності до ч. 2 ст. 265 КЗпП України застосував до позивача штраф в розмірі 125190 грн. (4173 х 30 х 1 кількість працівників).
Оскаржувані припис та постанова винесені відповідачем за неналежне оформлення трудових відносин ТОВ «Євразтранс Україна» з ОСОБА_1 , яка, на думку відповідача, перебуває з підприємством у трудових відносинах.
Так, з матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Євразтранс Україна» (замовник) та ОСОБА_1 (виконавець) було укладено Договір № 01/04-16 (договір цивільно-правового характеру) від 04.04.2016 року.
Відповідно до п. 1.1 виконавець зобов`язується власними силами та на свій ризик виконати роботи (надати послуги) згідно з об`ємом робіт/об`ємом послуг, які визначені в Додатку № 1 до цього Договору і на умовах, передбачених цим Договором, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити ці роботи/послуги.
Найменування робіт (послуг), їх вартість, періодичність надання визначені у Додатку № 1 до договору, а саме:
- збір інформації про рух власних, залучених вагонів замовника (або вагонів, які знаходяться в управлінні замовника) в Закарпатському регіоні для виконання замовника в Закарпатському регіоні для виконання замовником заявок клієнтів на транспортно-експедиційне обслуговування по станціях Максимівка-Тернопільська, Скалат, Ізов (ЕКСП ПКП) Львівської залізниці Регіональної філії ПАТ «Укрзалізниця». Періодичність та строки виконання - щоденно, протягом місяця. Розмір плати за виконання - 1000 грн.;
- оперативна взаємодія з персоналом станцій Максимівка-Тернопільська, Скалат, Ізов (ЕКСП ПКП) Львівської залізниці Регіональної філії ПАТ «Укрзалізниця» з метою контролю власних, залучених вагонів замовника (або вагонів, які знаходяться в управлінні замовника) в Закарпатському регіоні, залучених для виконання Замовником заявок клієнтів на транспортно-експедиційне обслуговування. Періодичність та строки виконання - щоденно, протягом місяця. Розмір плати за виконання - 500 грн.;
- розподіл рухомого складу замовника (або вагонів, які знаходяться в управлінні замовника) по маршруту регіону Регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (станції Максимівка-Тернопільська, Скалат, Ізов (ЕКСП ПКП)), залучених для виконання замовником заявок клієнтів на транспортно-експедиційне обслуговування. Періодичність та строки виконання - щоденно, протягом місяця. Розмір плати за виконання - 60 грн./вагон.
Відповідно до п. 4.1 Договору, строк дії договору встановлюється з 04.04.2016 року по 31.12.2019 року.
Згідно з п.п. 2.1.2 п. 2.1 договору, роботи (послуги) за цим Договором виконуються (надаються) виконавцем за дислокацією місцезнаходження вагонів на станціях Максимівка-Тернопільська, Скалат, Ізов, (ЕКСП ПКП) Регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (Закарпатський регіон).
За умовам Договору, а саме п.п. 2.1.5 п. 2.1, сторони визначили, що при виконанні договору виконавець не підкорюється Правилам внутрішнього трудового розпорядку Замовника, сам безпосередньо організовує процес виконання ним робіт (надання послуг), при виконанні цього договору планує свій особистий час і зобов`язаний виконати всі роботи (надати послуги) відповідно до вимог, що пред`являються до даного виду робіт (послуг), на високому професійному рівні, в строк з 04 квітня 2016 року по 31 грудня 2019 року.
Відповідно до п. 2.5 договору сторони визначили, що результатом робіт за договором є: усні консультації/рекомендації виконавця стосовно руху власних, залучених вагонів замовника (або вагонів, які знаходяться в управлінні замовника) в Закарпатському регіоні та письмові роздруківки про рух вагонів, що підтверджують здійснений виконавцем розподіл рухомого складу замовника (або вагонів, які знаходяться в управлінні замовника) по маршруту регіону Регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».
Результат робіт виконавця за цим договором має бути придатним для належного виконання замовником відповідних заявок клієнтів на транспортно-експедиційне обслуговування згідно з укладеними замовником з такими клієнтами договорами транспортно-експедиційного обслуговування.
Згідно з п. 2.6 договору факт виконання відповідних робіт/надання послуг з боку виконавця за договором сторони підтверджують актами прийому-передачі виконаних робіт за формою, визначеною Додатком № 2 до договору, та звітом виконавця про фактично виконану ним роботу з наданням роздруківки про рух вагонів у певній кількості розподілу рухомого складу замовника (або вагонів, які знаходяться в управлінні замовника) по Регіональній філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», за відповідний звітний період.
Відповідно до п. 1.3 Договору сторони визначили та погодили, що цей договір є змішаним, а саме: договором підряду (виконання робіт) та договором про надання послуг, на які розповсюджуються положення ст. 837, ст. 843, ст. 846, ст. 849, ст.ст. 901-903, ст. 905, ст. 906 Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Договором.
Суд зазначає, що правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).
Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України).
Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно зі ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
За приписами ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
За положеннями ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:
1) при організованому наборі працівників;
2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я;
3) при укладенні контракту;
4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;
5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);
6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;
7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути:
1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;
2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;
3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Разом з тим, ч. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За приписами ч. 1-3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.
Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.
Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто.
У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Положеннями ст. 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами ч. 1,2 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Відповідно до ч. 1 ст. 839 Цивільного кодексу України підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором.
Суд зазначає, що основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.
Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється.
Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.
Зазначене підтверджується листом Мінпраці України від 26.12.2003 року № 056/1-4/200 «Щодо застосування трудових договорів та договорів підряду».
Окрім того, суд зазначає, що законодавство України не містить обов`язкового припису щодо того, в яких саме випадках сторони певного зобов`язання, зобов`язані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт. Отже, потенційні сторони такого зобов`язання цілком вільні у своєму виборі форми втілення власних правових відносин, а тому вони мають право на свій розсуд визначати вид майбутнього договору, що може укладатися між ними.
В свою чергу господарські товариства не обмежені в праві залучати фізичних осіб до виконання певного виду роботи на підставі цивільних договорів, і не зобов`язані законодавством укладати тільки трудові договори.
Також суд зауважує, що за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами не робиться. Водночас відповідно до п. "а" ч. 3 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію.
Суд вважає за потрібне зазначити, що у випадку, коли фізичні особи не надавали замовнику трудових книжок, вони не входять до штату підприємства, не підпорядковуються правилам внутрішнього трудового розпорядку, облік їхнього робочого часу замовником не здійснюється, заробіток осіб, з якими укладені договори, залежить виключно від кількісних показників виконання договору-кількості виконаних заявок замовника, а відносини між товариством та виконавцем не передбачають заздалегідь встановлених норм виконання робіт, мінімальної плати за договором, то вказані відносини відповідають ознакам договору про надання послуг.
Виконавець за цивільно-правовим договором на відміну від працівника за трудовим договором не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.
Ще одна відмінність між цивільно-правовим та трудовим договорами полягає в тому, що відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами Кодексу законів про працю України та інших актів трудового законодавства і не може змінюватися сторонами трудового договору, а відповідальність у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема, нормами Цивільного кодексу України.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного суду, викладеній у постанові від 18 січня 2018 року у справі № 350/403/16-ц.
Суд не приймає до уваги доводи відповідача стосовно відношення робіт (послуг), що надавалися ОСОБА_1 за договором, до основної діяльності позивача та їх постійний характер, зважаючи на наступне.
Відповідно до ч. 1, 2 ст.3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.
Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.
Положеннями ст. 42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 83 Цивільного кодексу України товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом.
Товариства поділяються на підприємницькі та непідприємницькі.
За приписами ст. 84 Цивільного кодексу України товариства, які здійснюють підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку та наступного його розподілу між учасниками (підприємницькі товариства), можуть бути створені лише як господарські товариства (повне товариство, командитне товариство, товариство з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерне товариство) або виробничі кооперативи.
Як вбачається з п. 3.1 Статуту позивача, копія якого наявна в матеріалах справи, метою діяльності товариства є одержання прибутку, задоволення суспільних потреб в його продукції (товарах), роботах послугах та реалізація на підставі одержаного прибутку соціально-економічних інтересів учасників товариства.
Таким чином, суд зазначає, що з метою отримання прибутку суб`єкти господарювання укладають договори цивільно-правового характеру, результати робіт (послуг) за якими дозволяють їм у подальшому, використовуючи цей результат, здобути прибуток від власної господарської діяльності.
Виконання позивачем умов таких договорів з замовниками по організації перевезень їх вантажів було можливе через виконання ОСОБА_1 робіт з розподілу рухомого складу позивача (або вагонів, які знаходяться в управлінні позивача) по маршрутам регіону Регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (станції Максимівка-Тернопільська, Ізов (ЕКСП, ПКП)).
Отже, використання позивачем результату робіт за договором №01/04-16 від 04.04.2016 року з ОСОБА_1 узгоджується з приписами діючого законодавства щодо принципів ведення господарської діяльності суб`єктів господарювання та не наділяє цивільно-правовий договір № 01/04-16 від 04.04.2016 року ознаками трудового.
Щодо доводу відповідача про виконання ОСОБА_1 трудових функцій менеджера в сфері надання інформації або спеціаліста з організації перевезень, суд зазначає наступне.
Зазначені доводи відповідача ґрунтуються на припущеннях, оскільки відповідачем не надано до суду доказів дослідження відповідачем посадових інструкцій менеджера в сфері надання інформації та спеціаліста з організації перевезень, порівняння посадових інструкцій за цими посадами, характеру та об`єму робіт, які виконувались ОСОБА_1 за договором №01/04-16 від 04.04.2016 року.
Так судом встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що в штатному розписі позивача наявні посади менеджера в сфері надання інформації та спеціаліста з організації перевезень.
Проте, суд зазначає, що сам факт наявності таких посад у штатному розписі позивача, без дослідження відповідачем посадових інструкцій та кола обов`язків зазначених посад, не може підтверджувати того, що ОСОБА_1 фактично виконувала трудові функції менеджера в сфері надання інформації або спеціаліста з організації перевезень, та повинна була бути працівником, який працює за трудовим договором.
Окрім того, відповідно до посадової інструкції менеджера в сфері надання інформації, введеної в дію наказом № 172-к від 15.08.2018 року, копія якої міститься в матеріалах справи, до завдань та обов`язків менеджера належить:
- забезпечувати збір інформаційних матеріалів по всім напрямкам діяльності підприємства;
- вести довідково-інформаційну роботу з питань законодавства і нормативних актів, залучати до інформаційного співробітництва різні державні, комерційні та громадські організації;
- систематизувати і класифікувати інформаційні матеріали, отримані від різних джерел;
- формувати і систематично підтримувати інформаційну базу даних;
- систематично складати огляди інформаційних матеріалів різної спрямованості;
- розробляти і вносити на розгляд керівництва пропозиції щодо розширення та вдосконалення бази інформаційних матеріалів;
- приймати участь в роботі з удосконалення організації надання послуги, підготовляти пропозиції, спрямовані на підвищення продуктивності праці та ефективності виробництва, зміцнення господарської самостійності та економічної відповідальності підприємства;
- організувати розробку раціональних форм облікової та звітної документації, яка застосовується на підприємстві.
Суд зауважує, що посада менеджера в сфері надання інформації була введена в штатний розклад позивача 15.08.2018 року наказом № 172-к, тоді як договір з ОСОБА_1 було укладено 04.04.2016 року, на час розгляду справи посада є вакантною.
Згідно з посадовою інструкцією спеціаліста з організації перевезень, введеної в дію наказом № 13 від 29.07.2016 року, копія якої знаходиться в матеріалах справи, до завдань та обов`язків спеціаліста належить:
- вести роботу щодо здійснення комерційної діяльності підприємства;
- аналізувати попит клієнтів на заявлені маршрути перевезень;
- контролювати взаємодію з клієнтами, регулярно слідкувати за оновленням контактних даних клієнтів;
- щоденне інформування керівництва про потенційні заявки клієнтів на найближчий час;
- оперативна взаємодія з контрагентами щодо оптимального виконання товариством заявок на транспортно-експедиційне обслуговування;
- організація оформлення заявок для подальшого оформлення транспортних документів;
- забезпечення введення в електронні бази даних інформації щодо актів виконаних робіт з контрагентами товариства за договорами транспортно-експедиційного обслуговування;
- отримання та фіксування заявок;
- виконання вимог охорони праці;
- сприяння безпечному наданню послуги з перевезення небезпечних вантажів, а також здійснення технологічних операцій, пов`язаних з такими перевезеннями.
На час розгляду даної справи вакантні посади спеціаліста з організації перевезень відсутні.
Таким чином, суд дійшов висновку, що з аналізу Додатку № 1 до договору № 01/04-16 від 04.04.2016 року, укладеного з ОСОБА_1 та посадових інструкцій менеджера в сфері надання інформації і спеціаліста з організації перевезень вбачається неоднорідність обов`язків та повна протилежність предмету договору з ОСОБА_1 .
Суд не приймає до уваги доводів відповідача стосовно того, що договори цивільно-правового характеру укладаються для виконання разових робіт, в той час як строк дії договору, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 становить з 04.04.2016 року по 31.12.2019 року, що свідчить про запланований тривалий характер виконання робіт.
Як вже було встановлено судом, відповідно до п. 1.3 Договору сторони визначили та погодили, що цей договір є змішаним, а саме: договором підряду (виконання робіт) та договором про надання послуг, на які розповсюджуються положення ст. 837, ст. 843, ст. 846, ст. 849, ст.ст. 901-903, ст. 905, ст. 906 Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Договором.
Суд додатково зазначає, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Згідно з ч. 1 ст. 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.
Разом з тим, за приписами ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Відповідно до ст. 905 Цивільного кодексу України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.
Таким чином, суд зазначає, що законодавством України не встановлено припису, що юридична особа може укладати з фізичною особою цивільно-правовий договір лише разового характеру, у протилежному ж випадку він буде мати ознаки трудового.
Суд не приймає до уваги доводи відповідача стосовно відсутності обсягу робіт (послуг) у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню, натомість у Додатку № 1 до договору періодичність та строки виконання робіт відбуваються щоденно, протягом місяця, що вказує на те, що предметом договору є процес праці, а не її кінцевий результат.
Судом встановлено, що умовами п. 2.5 договору сторони визначили, що результатом робіт за договором, є: усні консультації/рекомендації виконавця стосовно руху власних, залучених вагонів замовника (або вагонів, які знаходяться в управлінні замовника) в Закарпатському регіоні та письмові роздруківки про рух вагонів, що підтверджують здійснений виконавцем розподіл рухомого складу замовника (або вагонів, які знаходяться в управлінні замовника) по маршруту регіону Регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».
Результат робіт виконавця за цим договором має бути придатним для належного виконання замовником відповідних заявок клієнтів на транспортно-експедиційне обслуговування згідно з укладеними замовником з такими клієнтами договорами транспортно-експедиційного обслуговування.
Відповідно до п. 2.6 договору, факт виконання відповідних робіт/надання послуг з боку виконавця за договором сторони підтверджують актами прийому-передачі виконаних робіт за формою, визначеною Додатком №2 до договору, та звітом виконавця про фактично виконану ним роботу з наданням роздруківки про рух вагонів у певній кількості розподілу рухомого складу замовника (або вагонів, які знаходяться в управлінні замовника) по Регіональній філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» за відповідний звітний період.
Суд зазначає, що в Додатку № 1 до договору №01/04-16 від 04.04.2016 року сторони визначили конкретний перелік робіт (послуг), які має виконувати (надавати) виконавець та їх вартість.
Також, в п. 3 переліку робіт зазначено розмір плати за виконання робіт - 60 грн./вагон. З огляду на специфіку транспортно-експедиційної діяльності позивача, суд вважає, що це і є фізична величина, яка приймається за основу при визначенні винагороди за виконану роботу ОСОБА_1 .
Окрім того, судом встановлено, що за період дії договору №01/04-16 від 04.04.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та позивачем, на підтвердження виконання нею робіт (послуг) підписані акти виконаних робіт, до кожного акту надані звіти про фактично виконану роботу з наданням роздруківки про рух вагонів у певній кількості виконаного нею розподілу рухомого складу замовника (або вагонів, які знаходяться в управлінні замовника) по регіональній філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» за відповідний звітний період (містяться в матеріалах справи). Таким чином, суд доходить висновку, що кінцевий результат було передано позивачу.
Суд не бере до уваги твердження відповідача, що позивач, відповідно до умов договору, прийняв на себе обов`язок контролювати працю виконавця, що доводить факт порушення позивачем ст.ст. 21, 24 КЗпП України, оскільки, укладаючи договори сторони погодили, що ці правовідносини регулюються положеннями Цивільного кодексу України про договір підряду та надання послуг.
Судом встановлено, умовами п.п. 2.4.1 п. 2.4 договору сторони визначили, що замовник має право у будь-який час перевіряти хід і якість робіт, виконаних (виконуваних) виконавцем за цим договором, при цьому, не втручаючись в його діяльність.
Разом з тим, суд зазначає, що приписами ч.1 ст. 849 Цивільного кодексу України замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника.
Тобто, дана умова договору прямо передбачена нормою Цивільного кодексу України.
Також, суд звертає увагу на те, що згідно п.п. 2.1.2 п. 2.1 договору, роботи (послуги) за цим Договором, виконуються (надаються) виконавцем за дислокацією місцезнаходження вагонів на станціях Максимівка-Тернопільська, Скалат, Ізов (ЕКСП ПКП) регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (Закарпатський регіон).
З матеріалів справи вбачається, що місце проживання (реєстрації) ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 . Натомість, місцезнаходження позивача: АДРЕСА_2.
Філіалів та представництв в інших регіонах України, в тому числі в Закарпатському регіоні, позивач не має, доказів протилежного до суду не надано.
Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що за приписами ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Суд зазначає, що договір №01/04-16 від 04.04.2016 року, укладений між позивачем та ОСОБА_1 недійсним не визнаний, доказів протилежного до суду не надано, тому відсутні підстави стверджувати, що цей договір є прихованою формою трудового договору.
Суд звертає увагу, що відповідно до п. "а" ч. 3 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію. В даному випадку ОСОБА_1 за цивільно-правовим договором №01/04-16 від 04.04.2016 року позивачем щомісячно нараховувалась і сплачувалась винагорода за виконану роботу, до бюджету сплачувались всі обов`язкові податки та збори на нараховану винагороду, що підтверджується копіями банківських виписок та платіжними дорученнями, копії яких наявні в матеріалах справи.
Таким чином, враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що в діях позивача щодо укладання з ОСОБА_1 договору №01/04-16 від 04.04.2016 року відсутні порушення ч. 1 ст. 21, ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України, тому постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДН2788/1854/АВ/ТД-ФС/564 від 07.11.2019 року є такою, що прийнята без врахування всіх істотних обставин, отже, є протиправною та підлягає скасуванню.
Щодо необґрунтованості та протиправності припису відповідача про усунення виявлених порушень № ДН2788/1854/АВ/П від 25.10.2019 року, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів, відповідно до суспільних потреб.
Використання примусової праці забороняється.
Судом встановлено, що приписом № ДН2788/1854/АВ/П від 25.10.2019 року зобов`язано відповідача усунути виявлене порушення шляхом офіційного працевлаштування ОСОБА_1 .
Оскільки, ОСОБА_1 не надавала позивачеві заяви про своє працевлаштування, тобто не виявила особистого бажання, у позивача відсутні можливості для працевлаштування вказаної особи з необхідною умовою створення їй належних умов праці, у ТОВ «Євразтранс Україна» відсутні правові підстави для укладання трудового договору з ОСОБА_1 проти її особистого бажання.
Враховуючи, що в діях позивача відсутні порушення ч. 1 ст. 21, ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України щодо укладання договору з ОСОБА_1 № 01/04-16 від 04.04.2016 року, припис ДН2788/1854/АВ/П від 25.10.2019 року в частині усунення порушень ч. 1 ст. 21, ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України, є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд, згідно зі ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
За вказаних обставин суд зазначає, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень, на якого законом покладено тягар доведення обґрунтованості винесеного рішення, у разі його судового оскарження, не надано належних доказів правомірності прийняття оскаржуваних постанови та припису.
Доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд зробив висновок про задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в сумі 3842 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 6179 та № 6180 від 08.11.2019 року.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 3842,00 грн. підлягає стягненню з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Євразтранс Україна» до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та скасування рішень - задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу №ДН2788/1854/АВ/ТД-ФС/564 від 07.11.2019 у розмірі 125 190 грн. (сто двадцять п`ять тисяч сто дев`яносто гривень 00 копійок).
Визнати протиправним та скасувати припис про усунення виявлених порушень №ДН2788/1854/АВ/П від 25.10.2019 р.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 12.02.2020 року.

Суддя І.О. Лозицька