Справа № 480/3363/19
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2020-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 р.Справа № 480/3363/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Старостіна В.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.11.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Осіпова О.О., вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 09.12.19 року по справі № 480/3363/19

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби в Сумській області Державної міграційної служби України третя особа Державна міграційна служба України

про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби в Сумській області Державної міграційної служби України, третя особа: Державна міграційна служба України, в якому просив:

- визнати рішення Державної міграційної служби України в Сумській області № 29 від 14 лютого 2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує захисту, неправомірним та скасувати його;

- зобов`язати Державну міграційну службу України в Сумській області переглянути звернення позивача про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що у відповідача не було підстав для висновку про необґрунтованість його заяви по оформленню документів для вирішення питання щодо надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки він змушений залишатися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці, а також свободі в Народній Республіці Бангладеш внаслідок своїх політичних погляді та переконань. Вказав, що він відповідно до п. 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки має підстави для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи, яка здійснює політичну діяльність на боці опозиційної партії. Позивач боїться застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини; він не може і не бажає повернутися до країни походження - Бангладеш внаслідок зазначених побоювань. Вказує, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 20.11.2019 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідачем та третьою особою подані відзиви на апеляційну скаргу, в якому вони просять суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач є громадянином Бангладеш, ІНФОРМАЦІЯ_1 , бенгалець за національністю, мусульманин - за віросповіданням, неодружений, має середню освіту. За його словами, місцем його народження та проживання в Бангладеш`є м. Сілхет.

25.01.2019р. ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.30). Наказом УДМС України в Сумській області від 25.01.2019р. №12 його заяву прийнято до розгляду.

Причиною залишення країни громадянської належності під час звернення із заявою про визнання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту (а.с.30, 41-42) позивач вказав, що він є членом Бангладешської націоналістичної партії (надалі - БНП) та залишив Батьківщину через політичні проблеми з правлячою партією Авамі Ліг.

Наказом Управління Державної міграційної служби в Сумській області від 14.02.2019р. № 29 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.117), про що він отримав повідомлення №10 від 12.02.2019р. (а.с.118).

Зазначене рішення позивач оскаржив до Державної міграційної служби України.

23 серпня 2019 року позивач отримав від відповідача повідомлення № 31 від 16.07.2019р. про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України № 107-19 від 04 липня 2019 року (а.с.77-78).

Не погоджуючись із наказом Управління Державної міграційної служби в Сумській області від 14.02.2019р. № 29, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною шостою статті 8 Закону № 3671-VI встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною одинадцятою статті 9 вказаного Закону передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону № 3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують визнання біженцем.

Також, слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Як свідчать матеріали справи, позивач під час проведення з ними співбесід зі співробітником сектору у справах шукачів захисту стверджував, що він був активним членом БНП та обіймав посаду генерального секретаря відділу партії свого району. Проте в його твердженнях виявлено суттєві суперечності щодо дати приєднання до партійних лав.

Так, на співбесіді від 31.01.2019р. він повідомив, що приєднався до БНП у 18 років, будучи студентом. Натомість на співбесіді 08.02.2019 р. він зазначив, що став членом партії в 2014 році, а в 2015 році отримав партійне посвідчення. Враховуючи його рік народження (1992), в 2014 році йому було 22 роки. На запитання, з якого віку стають членами БНП, ОСОБА_1 відповів, що з 20 років (співбесіда від 08.02.2019), в той час як згідно з наданим позивачем сертифікатом від 04.02.2019 р., виданим президентом БНП Сілхету, він став членом БНП в 2013 році.

Разом з тим, позивач не зміг назвати основний документ, на підставі якого здійснюється діяльність БНП, та повідомив, що партійні внески не сплачував, оскільки вони є необов`язковими. Однак, як встановлено з інформації по країні погодження, БНП здійснює свою діяльність на підставі Конституції, відповідно до якої, членом партії може стати особа, яка досягла 18 років, а членські внески становлять 5 таків (а.с.62).

ОСОБА_1 стверджував, що йому, як члену БНП, в 2015 році видавали документ, що підтверджує його членство в партії. Під час співбесіди 31.01.2019р. він повідомив, що цей документ мав такий вигляд: на бланку розміром половина стандартного аркуша паперу є фото лідера партії, символ партії, зазначена назва партії, вказано його ім`я та ним власноруч здійснено запис, що «з сьогоднішнього дня він є членом БНП». Також, на документі є його власний підпис та печатка партії. Однак, відповідно до інформації, розміщеній на сайті ecoi.net («информационной системи страны происхождения отделения Австрийского Красного Креста ACCORD, направленной на содействие справедливым и эффективным процедурам определения статуса беженца путем обеспечения простого и быстрого доступа к высококачественной и актуальной информации о стране происхождения (ИСП) для всех участников, участвующих в делах о предоставлении убежища»), ІНФОРМАЦІЯ_2, БНП до 2008 року не мала стандартизованого документа про членство в партії. Типовим документом про членство в партії був чистий аркуш (часто з зображенням прапора БНП) з іменем, датою народження, іменем батька/матері, адресою тощо. З 2008 року БНП встановила новий механізм членства зі стандартизованим документом для членів партії. Тобто, члени БНП чи дочірні/підтримуючі організації мають унікальні членські документи.

Оглядом сертифікату, з приводу якого позивач стверджував, що він є копією того документа, який йому видавали, як члену партії (протокол від 12.02.2019р.) працівником міграційної служби було встановлено, що він датований 04.02.2019 року, отже не може вважатися партійним квитком, що свідчить про необізнаність позивача з цього питання.

Колегією суддів встановлено зі змісту протоколів співбесід, що ОСОБА_1 поверхнево орієнтується в політичній програмі та ідеології БНП, оскільки з пунктів програми партії він назвав лише наступне: «зробити людей країни щасливими, бо Бангладеш - демократична країна». Таке твердження носить лише загальний характер та не містить конкретизації тих положень, які позивач повинен був знати з огляду на займану ним посаду генерального секретаря відділу БНП (а.с.63).

Крім того, на співбесідах позивач повідомив, що БНП має власний прапор та емблему, які він особисто схематично намалював. Однак, зображені прапор та емблема не повністю відповідають тому вигляду та опису, який міститься на офіційному сайті партії. Так, «верхняя половина флага будет красной, а ее нижняя половина будет -зеленой. Промышленное колесо черного цвета будет находиться в центре флага. Золотой связка падди (необработанный рис) встанет из-за колеса с белой звездой на вершине падди. Зеленый цвет символизирует страну, красный - символ нашей освободительной войны, индустриальный символизирует развитие и прогресс, а белая звезда - символ наших национальных надежд и устремлений». ІНФОРМАЦІЯ_3, остання дата доступу 12.02.2019, неофіційний переклад (а.с.115).

Крім того встановлено, що оглядом малюнку прапора, здійсненого позивачем (а.с.116), було виявлено, що в ньому відсутні такі необхідні елементи як «чорне коло в центрі аркуша» та «біла зірка», які містяться на зображенню, розміщеному на сайті партії (а.с.115).

Доводи позивача, що БНП не має власного гімну, були спростовані інформацією з офіційного сайту партії.

З приводу посилань ОСОБА_1 на те, що він обіймав посаду генерального секретаря відділку БНП свого району необхідно відмітити, що на співбесіді 31.01.2019р. він щодо своєї політичної діяльності заявив, що збільшував кількість членів партії та займався передвиборчою діяльністю. Однак, пояснити в чому полягала така діяльність та на підставі якого законодавчого акту здійснюється партійна передвиборча активність, не зміг.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що відповіді позивача на співбесідах зі співробітником міграційної служби носили загальний характер та не відповідають тому обсягу знань, якими має володіти активний партійний діяч, що обіймає посаду генерального секретаря партії, що вбачається зі змісту відповідних протоколів (а.с.47-54).

Крім того, як зазначено відповідачем, що у відкритих джерелах працівниками відповідача не знайдено відомості про повідомлену позивачем сутичку між представниками правлячої та урядової партії, яка проходила в м. Сілхет 17 грудня 2017 року.

Представник відповідача зазначив, що доводи позивача щодо обставин його кримінального переслідування викликають обґрунтовані сумніви, оскільки він не міг назвати ні статтю Кримінального кодексу Бангладеш, за якою його звинувачують, ні прізвище слідчого, який розслідував його кримінальну справу, ні прізвище судді, який розглядав його справу, ні адвоката, який захищав його інтереси під час досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи. У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказав, що був ув`язнений на 3 місяця, а під час співбесід вказав інший термін - півтора місяця (а.с.52-57).

Також слід зауважити, що позивач лише через п`ять місяців нелегального перебування в Україні звернувся за отриманням необхідних підтверджуючих документів (а.с.31-32). Саме тому, опираючись на міжнародні принципи та стандарти у сфері визначення статусу біженця та додаткового захисту, тривалий строк між виїздом заявника з країни громадянської належності та датою звернення за захистом може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди.

Колегія суддів зазначає, що належних доказів на підтвердження загрози життю, безпеці, свободі ні під час звернення до територіального органу міграційної служби, ні під час розгляду даної справи судом, позивачем не надано (зокрема, що стосується входження позивача до складу опозиційної партії - БНП), оскільки, як встановлено відповідачем, кримінальна справа щодо ОСОБА_1 була відкрита у грудні 2017 року, у в`язниці він перебував півтора місяця і на час його виїзду з країни в липні 2018 року судовий розгляд справи не був завершений. Отже, після звільнення з в`язниці позивач ще 5 місяців проживав на території Бангладеш та легально, за власним паспортним документом, виїхав до Російської Федерації, скориставшись повітряним сполученням за маршрутом: м. Сілхет (Бангладеш) - м. Дубай (ОАС) - м. Москва (РФ).

Документування національним паспортом та вільний виїзд з країни громадянської належності свідчить про відсутність реального переслідування позивача.

За інформацією підрозділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Сумській області від 31.01.2019р. №101/23-2019 ОСОБА_1 за обліками Генерального секретаріату Інтерполу не значиться.

З огляду на вищевикладене, у розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивач не є біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Натомість, інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на його особистих суперечливих твердженнях, спростованих інформацією з інших джерел.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (caseofChuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975р. у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018р. (справа № 802/2236/17-а).

За викладених підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено та судом не встановлено належних доказів та обставин, що позивач змушений був перебувати в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці, а також свободі в країні походження - Бангладеші, та що в разі його повернення на батьківщину йому загрожує небезпека, адже в тій країні тривають протистояння за участі БНП, членом якої він є.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.11.2019 року по справі № 480/3363/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Старостін
Судді А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова
Повний текст постанови складено 14.02.2020 року