Справа № 120/2230/19-а
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2020-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2230/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Демитор Н. В.

Суддя-доповідач - Охрімчук І.Г.

11 лютого 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Охрімчук І.Г.

суддів: Смілянця Е. С. Капустинського М.М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Михайленко К.Т.,

позивача, представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року (повний текст рішення складено 30.10.2019 року, м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суду з адміністративним позовом до Жмеринського управління Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу № Ф-123034-52 У від 12.11.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржувана вимога є незаконної, оскільки відповідно до даних Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців і громадських формувань відсутні відомості про реєстрацію ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця. Крім того, позивач податки як підприємець не сплачує, звіти не подає, його свідоцтво про державну реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності з 2012 року є недійсним, а відтак він не є фізичною особою-підприємцем у розумінні Податкового кодексу України, працював на різних посадах за наймом, про що свідчать записи в трудовій книжці. Однак, відповідачем прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-123034-52 від 12.11.2018 року.

Позивач, не погоджуючись із рішенням відповідача, звернувся з цим позовом до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду першої інстанції від 26.07.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, а ухвалою суду від 30.08.2019 року розгляд справи призначено в судове засідання з викликом сторін.

Відповідач надіслав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення адміністративного позову. Зазначає, що згідно реєстраційних даних ОСОБА_1 з 23.03.2000 року перебуває на загальній системі оподаткування, відтак згідно даних ІКП 71040000 до ФОП ОСОБА_1 нараховано єдиний соціальний внесок за 2017,2018 роки та 2 квартали 2019 року в загальній сумі 23758,08 грн. Відтак, відповідач вважає, що діяв в межах та спосіб передбачений законом.

Ухвалою суду першої інстанції від 16.09.2019 року частково задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі у справі в якості співвідповідача Головне управління ДПС у Вінницькій області.

Представник Головного управління ДПС у Вінницькій області надіслав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення адміністративного позову, вказує, що оскільки позивач є платником єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне страхування і не сплачував внески, йому правомірно нараховано ЄСВ і за на слідком чого винесено вимогу про сплату боргу на суму 15819,54 грн.

Ухвалою суду першої інстанції від 23.09.2019 року витребувано у Жмеринської районної державної адміністрації завірені копії реєстраційної справи ОСОБА_1 . Оскільки, в ході розгляду справи, з`ясовано, що 25.09.2012 року державним реєстратором включено відомості про фізичну особу-підприємця з відміткою про те, що свідоцтво про державну реєстрацію вважається недійсним. Відомості внесені про ОСОБА_2 , а позивачем у даній адміністративній справі є ОСОБА_1 .

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25.10.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Жмеринського управління Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу № Ф-123034-52 У від 12.11.2018 року - задоволено повністю.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Жмеринського управління ГУ ДФС у Вінницькій області №Ф-123034-52 від 12.11.2018 року щодо сплати боргу (недоїмки) з єдиного внеску.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить суд, скасувати рішення суду першої інстанції від 25.10.2019 року та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскільки позивач здійснив державну реєстрацію фізичної особи-підприємця до 01.07.2004 року, а саме:13.12.2000 року та зважаючи на те, що Єдиний державний реєстр перебуває у стані формування, відомості про позивача досі не включені до Єдиного державного реєструю Проте, позивачем не було здійснено державної реєстрації припинення фізичної особи-підприємця в установленому законодавством порядку, тому згідно з відомостями ІС "Податковий блок" ОСОБА_1 перебуває на обліку як фізична особа-підприємець та відповідно як платник єдиного внеску. Тому, незалежно від того, чи здійснювалася платником єдиного внеску підприємницька діяльність і відповідно отримувався дохід від такої діяльності, фізичні особи-підприємці зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2020 року відкрито апеляційне провадження, а ухвалою суду від 04.02.2020 року призначено до апеляційного розгляду.

Позивач, скористався своїм правом та надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а тому вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції від 25.10.2019 року - відсутні.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 23.03.2000 року був зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності- фізичною особою та з 23.03.2000 взятий на облік як платник податків, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та реєстраційною карткою платника податків. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 16.08.2019 у Єдиному державному реєстрі за номером запису 0003532 від 25.09.2012 зазначено "Включення відомостей про фізичну особу-підприємця з відміткою про те, що свідоцтво про державну реєстрацію, вважається недійсним" щодо позивача (Виконавчий комітет Жмеринської міської ради). При цьому, під час внесення відмітки, у прізвищі позивача допущено помилку, а саме зазначено ОСОБА_2 замість вірного ОСОБА_1 , однак ідетнифікаційни код позивача збігається, що дає змогу ідентифікувати його як особу - ОСОБА_1

12.11.2018 року Жмеринське управління Головного управління ДФС у Вінницькій області на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №123034-52, якою визначено, що станом на 31.10.2018 за 2017 рік та 1,2,3 квартал 2018 року заборгованість недоїмки зі сплати єдиного внеску позивача становить 15819,54 грн. Скориставшись правом на адміністративне оскарження вказаної вимоги, позивачем подано відповідну скаргу, за результатом розгляду якої Державною фіскальною службою України прийнято рішення № 26555/6/99-99-11-05-02-25 від 10.06.2019 про залишення скарги без розгляду.

Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) ) №123034-52 протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що наявність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомостей про недійсність свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, свідчать про відсутність у відповідача підстав для висновку щодо реєстрації позивача, станом на час виникнення спірних правовідносин, як фізичної особи-підприємця, а отже і наявності обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на таке.

Порядок обчислення і сплати єдиного соціального внеску встановлено положеннями Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VІ (далі - Закон № 2464-VІ).

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VІ єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст. 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців).

Платниками єдиного внеску відповідно до п. 4, 5 ч.1 ст. 4 Закону № 2464 є фізичні особи-підприємці, у тому числі, ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність.

Фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (ч. 3 ст. 46 Закону №755-IV, в редакції 2012 року).

Враховуючи наведене та норми Закону, припинення підприємницької діяльності пов`язано з позбавленням статусу підприємця. Отже, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності.

Крім того, згідно з ч. 6 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Як слідує з матеріалів справи, 12.11.2018 Жмеринське управління Головного управління ДФС у Вінницькій області на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №123034-52, якою визначено, що станом на 31.10.2018 за 2017 рік та 1,2,3 квартал 2018 року заборгованість недоїмки зі сплати єдиного внеску позивача становить 15819,54 грн. При цьому, представник відповідача вказує на те, що на час формування спірної вимоги, позивач перебував на обліку як фізична особа-підприємець та платник єдиного внеску.

Разом з тим, позивач, вважаючи таку вимогу протиправною вказує на те, що він підприємницьку діяльність не здійснював, а його свідоцтво про державну реєстрацію ФОП визнано недійсним з 25.09.2012, отже обов`язок сплачувати єдиний внесок відсутній.

Колегія судді вважає такі висновки правильними, виходячи з наступного.

Відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, регулюються Законом України від 15 травня 2003 року №755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (далі - Закон №755-IV), який набрав чинності 1 липня 2004 року.

Із введенням в дію цього Закону було створено та розпочато формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" №755-IV від 15.05.2003 державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

Згідно ч.1 ст.17 Закон №755-IV відомості про юридичну особу або фізичну особу - підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи згідно із законодавством України.

Відповідно до п.2 розділу ІІ «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання" №2390-VI від 01.07.2010 (набрав чинності з 03.03.2011) процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.п.3-4 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, провести включення відомостей про діючі юридичні особи та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру.

Свідоцтво про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Відповідно до п.п.7, 8 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI спеціально уповноважений орган з питань державної реєстрації протягом місяця з дати завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, передає відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування (далі - уповноважені органи), які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб - підприємців.

Після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.

За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 16.08.2019 у Єдиному державному реєстрі за номером запису 0003532 від 25.09.2012 зазначено "Включення відомостей про фізичну особу-підприємця з відміткою про те, що свідоцтво про державну реєстрацію, вважається недійсним" щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (Виконавчий комітет Жмеринської міської ради).

Доказів подання позивачем державному реєстратору, у встановлений пунктом 2 розділу ІІ Закону №2390-VI строк, реєстраційної картки для включення відомостей про нього до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтва про його державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання такого свідоцтва відповідачем суду не надано. Також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів отримання позивачем свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця нового зразка.

Вказані обставини свідчать на користь висновку про те, що з 2012 позивач фактично не міг здійснювати підприємницьку діяльність, оскільки свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи визнано недійсним, про що зроблено відповідний запис у Єдиному державному реєстрі.

Водночас, згідно записів у трудовій книжці, позивач офіційно працевлаштований. ОСОБА_1 з 01.07.2013 року по 30.06.2017 року працював у ПП «Фортеця-Гарант» на посаді охоронця, з 06.07.2017 року по 30.09.2017 року працював у ПП «Фортеця-Гарант 2» на посаді охоронця, з 02.10.2017 року по 13.11.2017 року працював у ТОВ «Охоронне агентство «Комплексне гарантування Безпеки», з 14.11.2017 року по 22.03.2019 року працював у ПП «Фортеця-Гарант2» на посаді охоронця», з 25.03.2019 року по теперішній час працює в ПП «Альфа-Щит» охоронником. Згідно наявної в матеріалах справи довідки виданої ПП «Альфа-Щит» № 10 від 16.05.2019 року вбачається, що найманому працівнику ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата з відповідним видами відрахуваннь.

В даному випадку, слід погодитись, що в розумінні Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього регулярно нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального.

За наведеного вище, колегія суддів вважає, що ані Податковим кодексом України, ані Законом № 2464-VІ не врегулювано особливості сплати грошових зобов`язань особою свідоцтво на зайняття підприємницькою діяльністю якої визнано недійсним. При цьому, суд першої інстанції вірно врахував, що практикою Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, визначено, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви № 23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених вище норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного, можна зробити висновок, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає ГУ ДПС, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19), у постанові від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), постанові від 23.01.2020 року справа № 480/4656/18.

За встановленими обставинами, позивач протягом 2017 - 2018 років був найманим працівником. У цей період роботодавець сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що не заперечується ГУ ДПС (а.с. 18-31).

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності судами не встановлено. ГУ ДПС про наявність таких доходів не зазначало, у зв`язку з чим відповідно до частини першої статті 86 КАС України обставини відсутності у позивача протягом 2017 - 2018 років доходу від власної господарської діяльності окремо від доходів, отриманих від роботи як найманого працівника, не підлягають доказуванню.

Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога (2017 рік та три квартала 2018 року), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримував дохід від неї.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Отже, за наведених вище мотивів, оскаржувану вимогу відповідача не можна вважати правомірною.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем в порушення ч. 2 ст. 77 КАС не доведено правомірність своїх дій при формуванні вимоги Жмеринського управління ГУ ДФС у Вінницькій області №Ф-123034-52 від 12.11.2018 року щодо сплати боргу (недоїмки) з єдиного внеску, а тому його позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягали задоволенню.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не впливають на правильність прийнятого судового рішення.

Відповідно до ст.139 КАСУ розподіл судових витрат за наслідками розгляду апеляційної скарги судом апеляційної інстанції не вирішується.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 12 лютого 2020 року.

Головуючий Охрімчук І.Г.

Судді Смілянець Е. С. Капустинський М.М.