Справа № 640/280/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

13 лютого 2020 року м. Київ№ 640/280/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін клопотання представника відповідача в адміністративній справі

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Державної служби України з безпеки на транспорті
провизнання протиправними та скасування індивідуальних актів
встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, у якому просив суд:

- визнати протиправними та скасувати індивідуальні акти, а саме: довідку №025622, акт №040653 про перевищення транспортним засобом нормативно вагових параметрів від 19 грудня 2019 року та розрахунок до акту №1369/19 від 19 грудня 2019 року, що складені Чорноморським міжрегіональним Управлінням Укртрансбезпеки в Одеській області.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 січня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Так, позивач свої позовні вимоги мотивував тим, що на його думку, даний спір є публічно-правовим, оскільки виник у зв`язку із неправомірними діями відповідача при виконанні своїх владних управлінських функцій.

Представник відповідача подав заяву про закриття провадження у справі, яку обґрунтував тим, що оскаржувані акти, довідка та розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування не є рішеннями суб`єкта владних повноважень - Укртрансбезпеки в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а тому не підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пунктів 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пункт 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт визначає як акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийнятий) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Тобто, виходячи з викладеного, вбачається, що для захисту порушеного права чи інтересу позивача між сторонами мають існувати публічно-правові відносини, в ході яких відповідач здійснює владні управлінські функції стосовно позивача, а обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Тобто у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке порушує безпосередньо права чи обов`язки позивача.

В той же час, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 820/1203/17 встановлено, що за своєю правовою природою плата за проїзд великоваговим транспортним засобом є не штрафною санкцією, а сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.

З урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 06 червня 2018 року у справі № 820/1203/17, акт, довідка та розрахунок плати за проїзд не встановлює для позивача жодних обов`язків чи обмежень. Тобто, повноваження відповідача у цьому випадку обмежуються лише фіксацією певних обставин та обчисленням плати у встановленому порядку, яка є не штрафною санкцією, а є сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.

Що стосується обов`язку сплатити нараховану плату, то вона не може бути примусово стягнута відповідачем на підставі зазначених документів. Така плата здійснюється у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом. При цьому, питання щодо наявності підстав для стягнення такої плати з позивача та їх обґрунтованості не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язане з вирішенням питання щодо стягнення матеріальних збитків, відповідно не може бути предметом розгляду в адміністративному суді.

Наведене, дозволяє зробити висновок, що спірний акт, довідка та розрахунок не є актами індивідуальної дії та як наслідок не порушують прав позивача, а отже не можуть бути об`єктами оскарження в порядку адміністративного судочинства України.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року по справі №803/3/18, де зазначено: «Щодо зустрічних позовних вимог про визнання протиправним та скасування розрахунку від 04 вересня 2017 року № 91 слід зазначити таке. Оскаржуваний розрахунок не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні статті 19 КАС, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для позивача, тому він не може бути предметом спору».

На підставі положень частини п`ятої, шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, такий спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, проаналізувавши вказані обставини у сукупності, суд дійшов висновку, що зазначена категорія спору не належить до юрисдикції адміністративних судів. Більше того, як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі №803/3/18 «…спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду».

Відповідно до пункту 1 частин першої, другої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Отже, з огляду на зміст та юридичну природу обставин, зазначених у позовній заяві, зважаючи на вищенаведені висновки Верховного Суду, суд приходить до висновку про те, що зазначений спір не належить розглядати як за правилами адміністративного судочинства, так і взагалі в порядку судового розгляду, у зв`язку з чим, наявні достатні правові підстави для закриття провадження у даній справі.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 238, статтею 248 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва,

у х в а л и в:

1. Заяву представника відповідача про закриття провадження у справі задовольнити.

2. Закрити провадження у справі №640/280/20 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування індивідуальних актів.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко