Справа № 540/2254/19
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/2254/19

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Попова В.Ф.,

секретар: Рябчич А.М.,

за участю:

представника позивача Кермача А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень,

встановив:

Фізична особа підприємець ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління ДФС України у Херсонській області та АР Крим (далі відповідач) щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, а саме:

від 20.06.2019 р.

- № про застосування штрафних санкцій з військового збору на суму 302,00 грн;

- № про застосування штрафних санкцій у розмірі 3136,18 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб;

- № про застосування штрафної санкції у розмірі 510,00 грн за платежем податок на доходи фізичних осіб;

- № про застосування штрафних санкцій у розмірі 510,00 грн за платежем податок на доходи фізичних осіб;

- № про застосування штрафних санкцій у розмірі 170 грн.;

від 03.10.2019р.:

- № про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 168 505,04 грн.;

- № про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору на суму 27 990,95 грн.;

- № 5 про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 355891, 57 грн;

рішень від 20.06.2019р.:

- № про застосування штрафних санкцій в сумі 1909,47 грн за несплату, неповну або несвоєчасну сплату суми ЄСВ одночасно з видачею сум виплат(авансових платежів) на які нараховується ЄСВ;

- № про застосування штрафних санкцій в сумі 50317,53 грн. за донарахування своєчасно не нарахованого ЄСВ;

від 10.09.2019р.:

- № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату

або несвоєчасну сплату ЄСВ у розмірі 5586,72 грн;

вимогу про сплату боргу з ЄСВ від 20.06.2019р. № Ф-002351305 на 267 550,49 грн.

За вказаними актами позивачеві збільшені грошові зобов`язання з податку на додану вартість, податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного соціального внеску, у зв`язку із виявленими порушеннями законодавства України під час здійснення документальної планової перевірки позивача.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що спірні податкові повідомлення рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та податкова вимога підлягають скасуванню оскільки складені на підставі висновків неналежним чином оформленого акту перевірки від 17.05.2019р. №274/21-22-13-05/ (далі акт №274), а самі висновки не відповідають чинному законодавства України.

Зокрема, на думку позивача, у акті перевірки відсутній перелік документів, на підставі яких було зроблено висновок про завищення витрат за перевірені податкові періоди 2016-2018 років. Неприйнятним є спосіб встановлення податковим органом порушень без перевірки первинних документів, які можуть бути підтвердженням такого порушення. Хибним є висновок про завищення та заниження доходу протягом 2016-2018 років, оскільки його складено лише на підставі банківських документів без врахування всіх первинних документів платника податків. Податковий орган при обчислені витрат, правомірності їх декларування посилається на відсутність обліку товарних запасів, ведення якого діючим нормативним законодавством для фізичної особи підприємця не передбачено. Не погоджується позивач із виключенням під час перевірки із складу витрат понесених підприємцем на використання у господарській діяльності (для отримання доходу) сідлових тягачів та причепів до них. На думку позивача, вказані сідлові тягачі та причепи до них належать йому на праві власності та є спеціальною технікою обмеженого користування і не є вантажними автомобілями, а тому не можуть вважатись основними фондами подвійного призначення для вирішення питання про формування витрат щодо їх використання у господарській діяльності платника податку. Позивач стверджує про правомірність задекларованих ним показників у податкових звітах за 2016-2018 роки, а тому просить суд скасувати спірні податкові повідомлення рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та податкову вимогу визнати протиправними та скасувати.

Відповідач проти позову заперечував, наполягаючи на правомірності висновків акту перевірки № 274 і як наслідок просив суд відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі суд дійшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивача з наступних підстав.

Спірні податкові повідомлення-рішення, рішення про застування штрафних санкцій та податкова вимога складені на підставі висновків акту перевірки позивача № 274 з питань дотримання вимог податкового, валютного, іншого законодавства з питань правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року та за наслідками розгляду скарги позивача ДПС України.

Відповідно до акта перевірки встановлено, що позивач у порушення вимог п.177.10 ст.177 Податкового кодексу України не зареєстрував у контролюючому органі та не вів належним чином книгу обліку доходів та витрат.

За вказане правопорушення до позивача податковим повідомленням-рішенням від 20.06.2019р. № у відповідності до вимог п.121.1 ст.121 ПКУ було застосовано штрафні санкції у сумі 510 грн.

Під час перевірки та слухання справи, позивачем не було надано доказів наявності у перевірених податкових періодах належним чином зареєстрованої книги обліку доходів та витрат, тому суд вважає правомірним застосування до позивача штрафних санкцій за вказаним податковим повідомленням-рішенням та відмовляє у задоволенні позовних вимог про його скасування.

Щодо ППР від 20.06.2019 року № , № , рішення № від 20.06.2019 р, рішення від 10.09.2019 р. № суд зазначає наступне.

Перевіркою встановлено, що позивач систематично затримував сплату військового збору, податку з доходів фізичних осіб, платежі єдиного соціального внеску, як того вимагають приписи ст.168 пп.1.2 п.16 прим1 розділу ХХ ПК України та п.2 ст.6, п.1 ст.7 п.9 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. № 2464-УІ (далі Закон № 2464) із затримкою від 1 до 300 днів.

За вказані правопорушення податковими повідомленнями рішеннями від 20.06.2019р. № застосовані штрафні санкції з військового збору в сумі 302,1 грн. та № з податку на доходи фізичних осіб у сумі 3136,18 грн.

Рішенням про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 20.06.2019 р. № 005431305 нараховані штрафні санкції 1909,47 грн, а рішенням від 10.09.2019р. № застосовано штрафні санкції з єдиного внеску у сумі 4135,63 грн. та обчислено пеню у сумі 1451,09 грн. (всього 5586,72), відповідно до приписів ст.126 ПКУ та ст. 25 Закону № 2464.

За наслідками перевірки за несвоєчасне перерахування сум єдиного внеску відповідачем було складено рішення від 20.06.2019р. № , за яким до позивача за несвоєчасну сплату єдиного внеску нарахований штраф у сумі 4135,63 грн. та пеню у сумі 1624,89 грн.

Після розгляду скарги позивача, ДФС України рішенням від 07.03.2019р. №38362/6/99-99-/1-05-02-25 скасувала рішення № у зв`язку із завищенням розміру нарахованої пені за цим рішенням. На підставі рішення ДФС відповідачем було складено нове рішення від 10.09.2019р. № 006221305, за яким визначено штраф за несвоєчасне перерахування єдиного внеску у сумі 4135,63 грн. та уточнено розмір пені до 1451,09 грн.

Позивач наявність порушень стосовно несвоєчасної сплати військового збору, податку на доходи фізичних осіб, єдиного внеску не спростував, доказів своєчасної та повної сплати вказаних платежів не надав, висновки акту перевірки не спростував, тому суд вважає правомірним обчислення позивачеві санкцій за податковими повідомленнями-рішеннями №, № та рішеннями № , № і відмовляє позивачеві у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Висновки суду щодо ППР № від 20.06.2019 р. про застосування штрафних санкцій у розмірі 510,00 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб.

Відповідно до п.51.1 ст.51 ПКУ платники податків, в тому числі податкові агенти, зобов`язані подавати контролюючим органам у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків.

За результатами документальної перевірки правильності складення, повноти та своєчасності надання розрахунку форми 1ДФ звітності даних про фактичні виплати фізичним особам ГУ ДФС у Херсонській області було встановлено, що позивач до вказаного звіту не включив виплати на користь громадянина ОСОБА_2 у сумі 14072,00 грн., здійснені у 3 кварталі 2017 року, що привело до заниження податкових зобов`язань отримувача коштів за вказаний період.

У зв`язку із виявленням вказаного правопорушення, відповідачем у відповідності до п.119.2 ст.119 ПК України за податковим повідомленням-рішенням від 20.06.2019р. № до позивача було застосовано штрафні санкції у сумі 510,0 грн.

Позивачем не надано документів та інших доказів, які б спростовували факт неналежного складення звітності форми 1ДФ за 3 квартал 2017 року, тому суд вважає правомірним застування до позивача штрафних санкцій за вказаним податковим повідомленням-рішенням і відмовляє позивачеві у вимозі щодо його скасування.

Висновки суду щодо ППР № від 20.06.2019 р. - штрафні санкції у сумі 170,0 грн.

Відповідно до п.63.3 ст.63 ПКУ з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку). Платник податків зобов`язаний стати на облік у відповідних контролюючих органах за основним та неосновним місцем обліку, повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючі органи за основним місцем обліку згідно з порядком обліку платників податків. Заява про взяття на облік платника податків за неосновним місцем обліку подається у відповідний контролюючий орган протягом 10 робочих днів після створення відокремленого підрозділу, реєстрації рухомого чи нерухомого майна чи відкриття об`єкта чи підрозділу, через які провадиться діяльність або які підлягають оподаткуванню.

Згідно з п.117.1 ст.117 ПКУ неподання у строки та у випадках, передбачених цим Кодексом, заяв або документів для взяття на облік у відповідному контролюючому органі, реєстрації змін місцезнаходження чи внесення інших змін до своїх облікових даних, неподання виправлених документів для взяття на облік чи внесення змін, подання з помилками чи у неповному обсязі, неподання відомостей стосовно осіб, відповідальних за ведення бухгалтерського обліку та/або складення податкової звітності, відповідно до вимог встановлених цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу на самозайнятих осіб у розмірі 170 гривень.

Відповідно до акту перевірки позивачеві було виділено в оренду земельну ділянку на підставі рішення Камишанської селищної від 27.04.2017р. №153. Про наявність оренди позивач контролюючий орган не повідомив чим порушив приписи ст.63 ПКУ, у зв`язку з чим відповідачем до платника податків за податковим повідомленням рішенням від 20.06.2019 року № було застосовано штрафні санкції у сумі 170,0 грн.

Позивачем під час перевірки не надано доказів належного та своєчасного повідомлення контролюючого органу про орендні відносини з Камишанською селищною радою у 2017 році тому суд вважає правомірним застосування до позивача штрафних санкцій за податковим повідомленням рішенням № і відмовляє у вимогах щодо його скасування.

Висновки суду щодо ППР від 03.10.2019 р. №, №005181305, рішення від 20.06.2019 р. №005421305 та вимоги № Ф-002351305.

Крім порушень в частині дотримання фінансової дисципліни, під час перевірки відповідачем було виявлено порушення в частині визначення зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, військового збору, єдиного внеску.

За наслідками виявлених порушень прийнято податкові повідомлення-рішеннями від 03.10.2019 р., а саме:

№ з податку на доходи фізичних осіб на 35581,57грн.;

№ з військового збору на 22392,76 грн., за штрафними санкціями на 5598,19 грн.;

за рішенням від 20.06.2019р. № 005421305 визначено штрафні санкції за заниження єдиного внеску у сумі 50317,53 грн.;

сформовано вимогу від 20.06.2019р. № Ф-002351305 про обов`язок сплатити єдиний внесок у сумі 267550,49 грн.

Оцінюючи правову позицію сторін стосовно збільшення податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску суд виходить із наступного.

Відповідно до п.1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України для фізичних осіб підприємців військовий збір нараховується та сплачується до бюджету в строки та у порядку визначеному для сплати податку на доходи фізичних осіб.

Аналогічно за ст. 7 Закону № 2464 для фізичних осіб-підприємців єдиний внесок нараховується (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Виходячи з цього, суд вважає, що для з`ясування правомірності обчислення зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску слід дослідити правомірність формування чистого доходу позивача за 2016-2018 роки, який нарахований відповідачем згідно акта № 274.

Відповідно до п.177.2 ст.177 ПКУ для фізичних осіб підприємців об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Під час перевірки податковим органом було встановлено, що позивач у 2016-2018 роках для складання річних декларацій дохід від здійснення підприємницької діяльності визначав у прядку, визначеному для обчислення обсягів продажу з ПДВ, тобто виходячи з першої із подій - отримання коштів, або надання послуг (відвантаження товарів), що за висновками контролюючого органу є порушенням вимог п.177.2 ст.177 ПКУ. Наслідком такого порушення було завищення оподатковуваного доходу за 2016 рік на 128891,18 грн., заниження доходу за 2017 рік на 65544,84 грн. та завищення доходу за 2018 рік на 18909,38 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач заперечував проти висновків відповідача про неналежне декларування доходів за 2016-2018 роки, але при цьому документів, які б підтвердили правильність визначення доходів за перевірені податкові періоди платник податку не надав.

У відповідності з положеннями ПК України єдиним узагальнюючим документом про правомірність визначення та декларування доходів фізичної особи підприємця є належним чином зареєстрована та заповнена книга обліку доходів та витрат. Ведення іншого узагальнюючого документу для обліку доходів та витрат для фізичних осіб підприємців діючим законодавством не передбачено.

Враховуючи те, що відсутність належним чином зареєстрованої книги обліку доходів та витрат є одним із порушень, виявлених та відображених відповідачем у акті перевірки № 274, суд вважає правомірними висновки контролюючого органу щодо визначення доходів за вказаним актом.

За наслідками перевірки відповідачем під час дослідження первинних документів задекларовані позивачем витрати за 2016 рік зменшено на 642036,42грн., за 2017 рік на 446333,25 грн. за 2018 рік на 593508,15 грн.

Згідно акту перевірки відповідач вважає, що позивач неправомірно завищив витрати 2016 року у зв`язку із включенням до їх складу амортизації транспортних засобів у сумі 86312,83 грн., ремонту транспортних засобів на суму 106770,66 грн., вартості придбаних автошин на 121857,51 грн., придбаних акумуляторів на 19300 грн., будівельних матеріалів на 11531,25 грн., запасних частин на 37726,65 грн.

Крім того, витрати 2016 року у сумі 258537,52 грн. були не підтверджені документально.

Аналогічно при перевірці показників декларації позивача за 2017 рік відповідач вважає неправомірним включення до складу витрат наступне: амортизацію транспортних засобів - 87278,55грн., витрати на ремонти автомобілів на 109313,71 грн., вартість придбаних автошин - 170541,69 грн., акумуляторів - 7200 грн., будівельних матеріалів на 3817,92 грн., запчастин - 41109,24 грн., послуг шиномонтажу на 1202,24 грн., послуг з постачання електроенергії на 2567,00 грн.; сплата орендної плати за землю у сумі 5904,0 грн. без наявності договору оренди.

Крім того, за даними відповідача витрати у сумі 1498,45 грн. не підтверджено документально та 5000 грн. безпідставно перераховано контрагенту.

За актом перевірки № 274 відповідач вважає безпідставно включеними до складу задекларованих витрат 2018 року наступне: нараховану амортизацію транспортних засобів у сумі 97448,12грн., витрати на ремонт автомобілів у сумі 222273,42грн., придбання автошин на 151533,74грн., придбання акумуляторів на суму 7920 грн., придання будматеріалів на 5745,17грн.; запчастин на 47041,08грн., послуг шиномонтажу на 35190,18грн., придбання електроенергії - 8290 грн., сплата орендної плати у сумі 17712 грн. без наявності договору оренди.

Крім того, за даними відповідача витрати у сумі 354,44 грн. не підтверджено документально.

За наслідками перевірки відповідачем з приводу нарахування зобов`язань та штрафних санкцій з податку на доходи, військового збору єдиного внеску було складено податкові повідомлення рішення від 20.06.2019р. № , № та рішення від 20.06.2019р. № та податкову вимогу від 20.06.2019р. № .

Позивачем було оскаржено зазначені податкові повідомлення рішення, рішення та вимогу про сплату боргу.

За наслідками розгляду скарги позивача ДФС України рішенням від 06.09.2019р. №889/6/99-0008-05-04 частково скасувала оскаржувані податкові повідомлення рішення №, №, а рішенням від 07.03.2019р. №38362/6/99-99-/1-05-02-25 розмір штрафних санкцій та платежу з єдиного внеску визначених рішенням № та вимогою № було залишено без змін.

Рішення ДФС України про зменшення донарахованих зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору пов`язане з тим, що позивач правомірно включив до складу витрат 2016 року вартість придбаних запасних частин, оскільки в цей період платник надав послуги вантажного перевезення, які передбачали постійне технічне обслуговування вантажних автомобілів.

Наслідком розгляду скарги позивача було складення оскаржуваних податкових повідомлень рішень від 03.10.2019р. № та № .

Аналізуючи висновки відповідача по акту перевірки № 274 та обґрунтування позиції позивача по даній справі суд враховує наступне.

Згідно ПК України оподаткування доходів фізичних осіб здійснювалось у порядку, передбаченому ст.177 цього кодексу. У перевірених періодах діяли дві редакції ст.177 ПКУ, а саме редакція до 01.01.2017р. та редакція з 01.01.2017р. по 31.12.2018 р.

У редакції ст. 177 до 01.01.2017р. для фізичних осіб підприємців об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

За п.177.4 ст.177 ПКУ (в редакції 2016 року) до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

п. 177.4.1 витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

177.4.2 витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку; обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

177.4.3 суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

177.4.4 інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Редакція ст.177 ПКУ з 01.01.2017року передбачає:

п. 177.2 ст.177 ПКУ для фізичної особи - підприємця об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи підприємця;

п. 177.4 до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

п.п. 177.4.1 витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

п.п. 177.4.2 витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку, обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

п.п. 177.4.3 суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

п.п. 177.4.4 інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

п.п. 177.4.5 не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем, витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

п.п. 177.4.6 зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів. Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Аналізуючи редакції ст.177 ПКУ щодо оподаткування доходів позивача за 2016 рік та 2017-2018 роки суд зазначає, що у 2016 році склад витрат позивача (для обчислення чистого доходу) мав формуватись виходячи з прямої залежності цих витрат для ведення господарської діяльності платника податку з метою отримання оподатковуваних доходів для визначення чистого доходу чого підприємця.

У 2016 році позивач задекларував доходи від здійснення послуг у сфері вантажних перевезень. Інших доходів та здійснення іншої діяльності позивачем не декларувалось. Для здійснення господарської діяльності позивачем використовувались вантажні сідлові тягачі та причепи до них, які були придбані позивачем до 01.01.2016 року.

Виходячи з цього, суд вважає, що у 2016 році витрати позивача для визначення чистого доходу мали визначатись виходячи з витрат на придбання ПММ, запасних частин, витрат на ремонт транспортних засобів, придбання інших робіт і послуг та амортизації транспортних засобів, яка відповідає мірі використання цього майна для отримання доходів протягом звітного періоду.

Вирішальним для цих витрат є їх зв`язок з оподатковуваною господарською діяльністю позивача за цей період.

Виходячи з цього, суд вважає протиправним виключення відповідачем із складу витрат позивача за 2016 рік витрати на проведення ремонту у сумі 106770,66 грн., на придбання шин у сумі 121857,51 грн., придбання акумуляторів 19300 грн., придбання запчастин у сумі 37726,65грн.

Керуючись приписами пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПКУ, суд вважає правомірним висновок відповідача, що не підтверджені документально витрати позивача у сумі 258537,52 грн. не можуть бути включені до складу витрат через відсутність належного підтвердженні їх зв`язку з оподатковуваною господарською діяльністю позивача у 2016 році.

З цих же причин не можуть бути включені до складу витрат витрати на придбання будівельних матеріалів у сумі 11531,25 грн., оскільки позивачем не надано доказів їх продажу у цьому періоді чи ремонтно-будівельних послуг або проведення поточного ремонту власних чи орендованих будівель чи споруд.

З аналогічних підстав суд вважає правомірним виключення відповідачем зі складу витрат позивача за 2017 рік - 1498,45 грн. та 2018 року у сумі 354,44 грн. витрат не підтверджених документально.

Крім того, на думку суду, не можуть бути враховані у складі витрат 2017 року сума 5000 грн., які сплачені ДП «Херсонгеоінформ» без доказів фактичного надання цих послуг та відсутності зв`язку з господарською діяльністю позивача.

Як і в 2016 року у відповідності з пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПКУ не можуть бути включені до складу витрат витрати на придбання будівельних матеріалів у 2017 році на суму 3817,92 грн. та 2018 року сумі 5745,17 грн., оскільки позивачем не надано доказів продажу у цьому періоді будівельних матеріалів чи ремонтно-будівельних послуг або проведення поточного ремонту власних чи орендованих будівель чи споруд.

З аналогічних причин не можуть бути включені до складу витрат позивача витрати 2017 року у сумі 2567,0 грн. та 2018 року у сумі 8290,0 грн. на придбання електроенергії, оскільки позивачем не надано доказів зв`язку придбання електроенергії з отриманням оподатковуваних доходів 2017-2018 року.

Як було встановлено відповідачем, у 2017 та 2018 роках позивачем до складу витрат неправомірно віднесено суми сплаченої орендної плати за земельну ділянку на 5904,0 грн. та 17712,0 грн. відповідно, у зв`язку з відсутністю договорів оренди.

Заперечуючи проти цих висновків позивач стверджував, що має у своєму розпорядженні договір оренди укладений із Камишанською сільською Радою і відповідно до ст.33 Закону України «Про оренду землі» у разі коли орендар продовжує користуватись земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутністю протягом місяця після закінчення договору оренди землі листа-повідомлення орендодавця заперечення у поновлені договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Під час розгляду справи позивачем було надано копію договору оренди від 2007 року, термін дії якого закінчився у червні 2017 року, та листування з Камишанською селищною радою, Херсонською облдержадміністрацією з приводу продовження оренди земельної ділянки. За вказаним листуванням не підтверджується факт оренди земельної ділянки у 2017-2018 роках, а підтверджується початок виготовлення технічної документації для отримання можливості документування майбутніх орендних відносин позивача. Факт сплати коштів Камишанській селищної ради сторонами не спростовується.

Оцінюючи правову позицію сторін по даній справі суд звертає увагу позивача, що відповідно до Закону України « Про оренду землі» від 06.10.1998р. №161-ХІV (далі Закон№161) (ст.14) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

На думку суду відсутність договору, складеного у письмовій формі між позивачем та органом, який наділений належними повноваженнями про передачу землі в оренду свідчить про відсутність орендних відносин позивача та Камишанською селищною радою, а перерахування коштів може бути розцінено як авансове перерахування коштів у рахунок погашення зобов`язань за можливим договором оренди.

Відповідно до положень ст.177 ПКУ витрати позивача для обчислення оподатковуваного доходу формуються виходячи з участі цих витрат для отримання доходу від оподатковуваної господарської діяльності платника податку тобто передбачає прямий зв`язок витрат з отриманим доходом за певний проміжок часу.

З цих причин суд вважає, що внесені кошти в рахунок майбутньої орендної плати можуть бути витратами позивача того податкового періоду, який припадає на дату виникнення зобов`язання зі сплати орендної плати відповідно до договору оренди, укладеного в письмовій формі, а тому кошти сплачені Камишанській селищній раді у 2017-2018 роках виключені відповідачем із складу задекларованих витрат 2017-2018 років правомірно.

Одним із спірних висновків акта перевірки № 274 є питання щодо віднесення належних позивачеві сідлових тягачів та причепів до них до основних фондів подвійного призначення вантажних автомобілів та правомірність віднесення до складу витрат позивача, щодо використання цих транспортних засобів у господарській діяльності платника податку.

Відповідач посилаючись на Правила експлуатації колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 26.07.2013р. №550 (далі Правила №550), податкову консультацію ДФС України від 08.09.2017р. №1880/Т/99-99-13-01-02-14ПК та лист Міністерства Фінансів України від 22.08.2018р. №11220-16-10/22320 стверджує, що сідлові тягачі та причепи до них є вантажними автомобілями та відповідно є основними фондами подвійного призначення, а тому згідно з пп.177.4.5 та 177.4.6 п.177.4 ст.177 ПКУ платник податку не має права зменшувати оподатковуваний дохід на суму амортизаційних відрахувань по цим автомобілям, а також включати до складу витрат розходів пов`язаних із їх утриманням.

За висновками відповідача до складу витрат на утримання вантажних автомобілів неправомірно віднесенних позивачем у 2016-2018 роках відноситься вартість придбаних послуг з шиномонтажу, ремонту автомобілів, придбання автошин, акумуляторів та запасних частин.

Позивач проти таких висновків відповідача заперечує і стверджує, що відповідач помилково відніс сідлові тягачі та причепи до категорії вантажних автомобілів оскільки ні ПК України, ні Правила № 550, ні Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 р. № 2344-ІІ не містить вичерпного поняття вантажного автомобіля. Натомість згідно Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, затвердженої Законом України «Про митний тариф» від 19.09.2013р. №584-УІ сідловий тягач належить до товарної позиції трактори колісні для напівпричепів. При цьому трактор не відноситься ні до вантажних ні до легкових автомобілів. Крім того, позивач стверджує, що відповідно до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1999р. №363 - сідловий тягач це автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа. З цих причин позивач вважає, що сідлові тягачі та напівпричепи до них не є вантажними автомобілями, не є основними фондами подвійного призначення, а тому амортизаційні відрахування та витрати щодо їх утримання підлягають включенню до складу витрат для визначення чистого доходу за звітний період.

Аналізуючи позицію сторін суд враховує позицію Вищого адміністративного суду України щодо індивідуальних податкових консультацій. Зокрема ВАС України у справі №2а-0470/11668/12 (К/800/66426/13) зазначив, що податкові консультації не мають сили нормативно-правового акта, а тому не можуть конкурувати з іншими рішеннями (нормативно-правовими актами чи правовими актами індивідуальної дії) суб`єкта владних повноважень, оскільки за юридичною природою є відмінними від останніх. Окрім того, ВАСУ зауважує, що індивідуальні податкові консультації не породжують для платників податків настання будь-яких юридичних наслідків, не впливають на їхні права й обов`язки, не є обов`язковими для виконання. На думку суду такі ж наслідки для платників податків несуть інформаційні листи Міністерства фінансів України.

З цих причин суд вважає, що індивідуальна податкова консультація ДФС України від 08.09.2017р. №1880/Т/99-99-13-01-02-14ПК та лист Міністерства Фінансів України від 22.08.2018р. №11220-16-10/22320 не можуть слугувати доказом належної правової позиції та висновків податкових органів щодо віднесення сідлових тягачів та напівпричепів до вантажних автомобілів подвійного призначення у розумінні п.177.4 ст.177 ПКУ.

На думку суду, для визначення правомірності віднесення сум до складу витрат для обчислення чистого доходу підприємців слід керуватись тим, що відповідно до прямої норми п. 177.2 ст. 177 ПКУ для фізичної особи - підприємця об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи підприємця.

Суд вважає, що пункт 177.4 ст.177 ПКУ лише уточнює елементні складові витрат платника податку для обчислення його чистого доходу з метою його оподаткування. Серед таких елементів витрат є і витрати на придбання запасних частин та витрати на їх встановлення на основні засоби, а також амортизаційні відрахування з метою віднесення вартості основних засобів по мірі отримання економічних вигод від їх використання.

Визначення поняття основних фондів подвійного призначення стосується тих випадків коли використання цих основних фондів не спричиняє пряме отримання доходів від їх використання, а їх використання пов`язане з різними видами діяльності підприємця.

У зв`язку з тим, що єдиним джерелом доходів від здійснення підприємницької діяльності позивача є доходи від здійснення вантажних перевезень і те що цей вид діяльності пов`язаний з використанням власного транспорту платника податку, суд вважає, що позивач під час визначення чистого доходу міг до складу витрат включати нараховану амортизацію на вартість сідлових тягачів та причепів до них.

У той же час надані суду матеріали (акт перевірки №274 та копії свідоцтв про реєстрацію) свідчать, що практично всі тягачі та причепи на момент перевірки мали більш ніж 10 літній період експлуатації, тобто були повністю з амортизовані, а належний технічний стан для подальшої експлуатації мали завдяки періодичному технічному огляду та ремонту зношених вузлів та агрегатів.

З цих причин суд вважає, що позивач неправомірно у 2016-2018 роках нараховував та включав до складу витрат амортизацію на з амортизовані транспортні засоби і тим самим завищив витрати 2016 року на 86312,83 грн., 2017 року на 87278,55 грн., 2018 року на 97448,12 грн.

Суд не погоджується із висновками відповідача, щодо виключення із складу витрат позивача 2016-2018 років вартості придбаних автошин, акумуляторів, запасних частин та послуг з їх встановлення шиномонтажу та вартості ремонтних робіт здійснених сторонніми СПД.

Суд бере до уваги, що відповідно до пп.177.4.1 п.177.4. ст.177 ПКУ до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

З цих причин відповідачем було визнано право позивача включати до складу витрат вартість використаних ПММ для обслуговування автоперевезень та вартість придбаних запасних частин для обслуговування господарської діяльності позивача.

Цієї ж думки дійшла ДФС України під час розгляду скарги позивача на висновки акта перевірки № 274 та визначення зобов`язань за спірними ППР та рішеннями, що були складені за цим актом.

У той же час суд вважає, що відповідач при визначені витрат позивача на придбання та монтаж запасних частин не повністю врахував всі витрати платника податку на їх придбання.

Положеннями ПК України не передбачена деталізація та визначення поняття запасних частин з метою визначення об`єкта оподаткування фізичної особи підприємця. Тому суд для визначення цього елементу витрат користується нормативними документами Міністерства фінансів України на яке покладено функції методологічного забезпечення облікової політики країни.

Так, Інструкція про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 р. №291, спрямована на забезпечення єдності відображення однорідних за змістом господарських операцій на відповідних синтетичних рахунках і субрахунках. В Інструкції наведена коротка характеристика і призначення синтетичних рахунків і субрахунків, типова схема реєстрації та групування інформації про господарські операції (кореспонденція рахунків першого порядку).

Згідно інструкції на субрахунку 207 "Запасні частини" ведеться облік придбаних чи виготовлених запасних частин, готових деталей, вузлів, агрегатів, які використовуються для проведення ремонтів, заміни зношених частин машин, обладнання, транспортних засобів, інструменту, а також автомобільних шин у запасі та обороті. На цьому ж субрахунку ведеться облік обмінного фонду повнокомплектних машин, устаткування, двигунів, вузлів, агрегатів, що створюються в ремонтних підрозділах підприємств, на ремонтних підприємствах. Аналітичний облік запасних частин ведеться за місцями зберігання та однорідними групами (механічна група, електрична група тощо).

Таким чином, Інструкція про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку ототожнює автошини та акумулятори із запасними частинами суб`єкта господарювання та передбачає облік автошин та акумуляторів у складі запасних частин.

З цих підстав суд вважає, що позивач при включені вартості автошин та акумуляторів а також витрат на їх встановлення до складу витрат для обчислення чистого доходу діяв у відповідності із пп.177.4.1 п.177.4. ст.177 ПКУ.

Враховуючи наведене суд вважає, що за наслідками перевірки з урахуванням позиції суду чистий дохід позивача мав бути збільшеним: за 2016 рік на 227490,6 грн., за 2017 рік на 171610,76 грн., за 2018 рік на 110640,35 грн.

У зв`язку з цим суд приходить до таких висновків:

1. За податковим повідомленням-рішенням від 03.10.2019 року № розмір збільшеного зобов`язання з ПДФО мав скласти за податковим зобов`язанням 91753,48 грн. за штрафними санкціями 22938,37 грн. Отже, вказане ППР підлягає скасуванню в частині збільшення грошових зобов`язань за основним платежем на 177959,77 за штрафними санкціями на 44 239,94грн.;

2. За податковим повідомленням рішенням від 03.10.2019 р. № розмір збільшеного зобов`язання з військового збору мав скласти за основним платежем 7646,2 грн., за штрафними санкціями 1911,55 грн.

Отже, вказане ППР підлягає скасуванню в частині визначення зобов`язань за основним платежем на 14 746,56 грн. за штрафними санкціями на 3 686,64 грн.

Відповідно до п. 2 ст.7 Закону № 2464 базою нарахування єдиного внеску для фізичних осіб підприємців є сума доходу, отриманого від підприємницької діяльності, яка оподатковується податком на доходи фізичних осіб.

За ст.1 Закону № 2464 максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Виходячи з результатів розгляду справи, доходи позивача для обчислення єдиного внеску мають бути збільшені за 2016 рік на 227490,6 грн., за 2017 рік на 171610,76 грн. та за 2018 рік на 110640,35 грн.

З урахуванням збільшених доходів середньомісячний показник доходів за 2016-2018 роки не перевищив максимальну суму доходів з якої відповідно до ст.1 Закону №2464 може бути обчислено єдиний внесок, тому за перевірені податкові періоди сума єдиного внеску має бути збільшеною на 112 143,17грн., у тому числі 2016 рік на 50 047,93грн., 2017 на 37 754,37грн., за 2018 рік на 24 340,87 грн..

За рішенням № НОМЕР_1 розмір штрафних санкцій мав скласти 24 999,34 грн.

Таким чином спірна вимога про сплату боргу від 20.06.2019р. № 002351305 має бути зменшеною на 155 407,32 грн. (267550,49-112143,17), а рішення про застосування штрафних санкцій від 20.06.2019 р. № у частині нарахування штрафних санкцій має бути зменшеним на 25 317,99 грн. (50317,33 -24999,34).

Висновки суду, щодо ППР № про збільшення грошового зобов`язання з ПДВ на 168 505,04.грн.

За актом перевірки № 274 відповідач вважає, що позивач в порушення положень ст.187 ПКУ не включив до бази оподаткування податком на додану вартість товарно-матеріальні цінності, які були закуплені з метою використання у фінансово-господарській діяльності, використання яких у виробничій діяльності не підтверджено первинними документами та які не обліковуються на залишках ТМЦ. Податок на додану вартість під час придбання вказаних ТМЦ було віднесено до податкового кредиту позивача. У той же час відповідачем не визначено, які саме первинні документи мав надати платник податку під час перевірки, які б засвідчили використання придбаних ТМЦ для потреб його оподатковуваної господарській діяльності.

Заперечуючи проти зазначених висновків контролюючого органу, позивач стверджував, що всі придбані ним ТМЦ були використані виключно для потреб господарської діяльність, цільове використання підтверджено актами списання, які оформлені у відповідності зі ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999р. № 996-XIV.

Про наявність актів списання у зв`язку з використанням придбаних ТМЦ для потреб оподатковуваної господарської діяльності позивачем було заявлено у запереченнях на акт перевірки № 274.

Відповідачем листом від 14.06.2019 р. №2525/ФОП/21-22-13-05 повідомлено позивача про результати розгляду заперечень до акту перевірки. Відповідач підтвердив висновки акту перевірки та зазначив, що використання придбаних та списаних ТМЦ у фінансово-господарській діяльності за даним бухгалтерського обліку позивача не підтверджуються, без наведення конкретних обґрунтувань.

Відповідно до п.200.1 ст.200 ПКУ сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

За приписами п.198.1, п.198.3. ст.198 ПКУ до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності).

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.5 ст.198 ПКУ платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно або місце постачання яких розташоване за межами митної території України; в операціях, звільнених від оподаткування; в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку .

Як вбачається з акту перевірки №274 (ст.53-63) відповідач вважає не підтвердженим використання в господарській діяльності придбаних позивачем протягом 2016-2018 років запасних частин, автомобільних шин, акумуляторів. Під час придбання цих ТМЦ ПДВ було віднесено до податкового кредиту та відображено у деклараціях позивача з податку на додану вартість.

Судом встановлено, що за перевірені податкові періоди 2016-2018 років позивач здійснював господарську діяльність у сфері вантажних перевезень, вказане підтверджується відповідачем у акті перевірки №274. Отриманий дохід від вантажоперевезень позивачем відображався та декларувався у складі податкових зобов`язань з ПДВ.

Таким чином, оподатковувана ПДВ господарська діяльність позивача це діяльність з перевезення вантажів. Для фактичного здійснення перевезень позивач використовував сідлові тягачі та автопричепи, які належали йому на правах власності, експлуатація транспортних засобів договором оренди не регулювалась, компенсації зносу основних засобів власникові не передбачалось та фактично не здійснювалось. Податкові зобов`язання позивача за перевірені відповідачем періоди були сформовані від продажу послуг за рахунок використання тягачів та причепів, що належали фізичній особі ОСОБА_1 .

Виходячи з цього суд вважає, що витрати позивача на підтримання транспортних засобів у належному стані, який дозволяв би їх експлуатацію для отримання доходу є цілком обґрунтованими, а в окремих випадках є обов`язковими, оскільки Правила дорожнього руху України визначають певні вимоги до транспортних засобів, до їх вузлів та агрегатів, як то до рульової та гальмівної системи, стану автомобільних шин, освітлення і т.і.

За таких підстав суд вважає, що позивач протягом 2016-2018 років правомірно сформував податковий кредит з ПДВ від придбання запасних частин, автомобільних шин, акумуляторів, а отримання доходу від вантажоперевезень є фактичним підтвердженням використання цих ТМЦ для потреб оподатковуваної господарської діяльності позивача.

З цих підстав суд вважає протиправним та скасовує податкове повідомлення рішення від 03.10.2019р. № .

Виходячи з вищенаведених обґрунтувань, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Сплачений позивачем судовий збір за подання цього позову підлягає стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на підставі ч. 3 ст. 139 КАС України.

Відтак, позивачем сплачено судового збору на суму 8623,80 грн (1% від ціни позову 862 380,05 грн), судом вирішено задовольнити позовні вимоги в частині скасування оскаржуваних рішень на зальну суму 588 863,47 грн, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 5888,63 грн судового збору.

Керуючись ст. 242-248 КАС України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати частково протиправним та частково скасувати податкове повідомлення-рішення № від 03.10.2019 р. з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем на 176 959, 77 грн. та штрафними санкціями на 44 239,95 грн.

Визнати частково протиправним та частково скасувати податкове повідомлення-рішення № від 03.10.2019 р. за податковими зобов`язаннями з військового збору за основним платежем на 14 746,56 грн. та штрафними санкціями на 3686,64 грн.

Визнати частково протиправним та частково скасувати Рішення про застосування штрафних санкцій № від 20.06.2019 р. на 25 318,19 грн.

Визнати частково протиправною та частково скасувати Вимогу № Ф- від 20.06.2019 р. про сплату боргу недоїмки на 155 407,32 грн.

Визнати протиправним та повністю скасувати податкове повідомлення-рішення № від 03.10.2019 р. про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (, місцезнаходження: 73026, м. Херсон, просп. Ушакова, 75) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 5888,63 грн (п`ять тисяч вісімсот вісімдесят вісім гривень шістдесят три копійки).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 14 лютого 2020 р.

Суддя В.Ф. Попов

кат. 111030200