Справа № 320/5554/19
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2020-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2020 року № 320/5554/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кравця Вадима Валентиновича, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний виконавець виконавчого округу Київської області Говоров Павло Володимирович про скасування постанови про стягнення з боржника основної винагороди

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кравця Вадима Валентиновича (04201, м. Київ, вул. Полярна 15, оф. 15) про скасування постанови про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця від 19 вересня 2019 року по виконавчому провадженню № 60108659.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.11.2019 відкрито спрощене позовне провадження по справі № 320/5554/19.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 24 вересня 2019 року нею було отримано від приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кравець Вадима Валентиновича постанову про відкриття виконавчого провадження від 19.09.2019 року № 60108659. Зі змісту постанови про відкриття виконавчого провадження позивачу стало відомо про винесення постанови від 19.09.2019 про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 24867,79 грн. Позивач зазначає у зв`язку з тим, що приватний виконавець не здійснив стягнення заборгованості з боржника, відтак винагороду приватним виконавцем стягнуто передчасно та не правомірно. ОСОБА_1 просить суд скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кравець Вадима Валентиновича від 19.09.2019 року про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця в розмірі 24867,79 гривень по відкритому виконавчому провадженню № 60108659.

06 січня 2020 року від приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кравець Вадима Валентиновича надійшов відзив на адміністративний позов, відповідно до якого відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Свою позицію відповідач вмотивував наступним. 19 вересня 2019 року представником стягувача подано приватному виконавцю Кравцю В.В. на виконання виконавчий лист Фастівського міськрайонного суду Київської області виданого 11.12.2015 по справі 381/2719/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 380/1691/07-Ж від 08 листопада 2007 року у розмірі 248677,92 грн. На підставі вимог ст.. 3,4,24-27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 60108659.

Згідно з частиною четвертою статті 27 Закону передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Постановою Кабінету Міністрів України № 643 ввід 08 вересня 2016 року затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця 19 пунктом якої передбачено, що приватний виконавець який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження» одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Відповідач зазначає, що постанова про стягнення основної винагороди приватного виконавця виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Однак, стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішенням майнового характеру здійснюється після завершення виконавчого провадження.

Суд дослідивши подані матеріали справи встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

08 листопада 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 380/1691/07-Ж, згідно умов якого Банк надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 26250,00 доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 07 листопада 2032 року на умовах визначених договором кредиту.

Відповідно до рішення суду від 21 вересня 2015 року з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за кредитним договором № 380/1691/07-Ж від 08 листопада 2007 року в розмірі 248677, 92 грн. Рішення суду набрало законної сили 01 жовтня 2015 року.

19 вересня 2019 року стягувачем АТ «Укрсоцбанк» було подано заяву про відкриття виконавчого провадження із примусового виконання виконавчого документа № 2/381/1102/15, виданого Фастівським міськрайонним судом Київської області по справі № 381/2719/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 248677, 92 грн.

19 вересня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кравцем Вадимом Валентиновичем було відкрито виконавче провадження № 60108659 з виконання виконавчого листа по справі № 381/2719/15-ц, виданого 11 грудня 2015 року Фастівським міськрайонним судом Київської області.

В цей же день 19.09.2019 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кравцем Вадимом Валентиновичем було прийнято постанову у межах виконавчого провадження № 60108659 про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 24867,79 грн.

Мотивувальна частина постанови містить формулу за якою було здійснено розрахунок такої винагороди, а саме:

А х 10% = W,

де А - сума, що підлягає стягненню або вартість майна, що підлягає передачі за виконавчим документом;

W - сума основної винагороди приватного виконавця.

Отже, розрахунок основної винагороди за ВП №60108659 складає: 248677,92 грн. х 10% = 24867,79 грн.

Також 19.09.2019 в межах виконавчого провадження №60108659 розпочато примусове виконання виконавчого листа Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11.12.2015 №381/2719/15-ц шляхом винесення постанови про арешт коштів боржника, що містяться на рахунках в національній та/або іноземній валюті, що відкриті в АТ «Ощадбанк», АТ «Укрсоцбанк», АТ АКБ «Аркада», АТ «Приватбанк» та АТ «Таскомбанк».

19 вересня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кравцем Вадимом Валентиновичем винесено постанову про арешт майна боржника по ВП №60108659 шляхом накладання арешту на майно в межах звернення стягнення в сумі 276545,71 грн.

Цього ж дня, 19.09.2019 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кравцем Вадимом Валентиновичем винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

23 вересня 2019 року приватним виконавцем винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні №60108659 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Оціночна компанія ВВК».

23 жовтня 2019 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Оціночна компанія ВВК» було надано звіт про оцінку двохкімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_1 .

Вважаючи постанову відповідача про стягнення основної винагороди безпідставною, оскільки позивачем самостійно систематично здійснюється погашення наявного боргу, позивач звернулась до суду про її скасування.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, застосовуючи нормативно-правові акти, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Приписами статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

В свою чергу, основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" від 02.06.2016 року № 1403-VIII (далі - Закон №1403-VIII).

Відповідно до частини першої статті 31 Закону №1403-VII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Згідно з частиною 3 статті 31 Закону №1403-VII, основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

При цьому, частинами 4, 5, 6, 7 статті 31 Закону №1403-VII передбачено, що основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену у частині 4 цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розмірі і розмір основної винагороди приватного виконавця», відповідно до пункту 19 якого приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом (далі - Порядок №643).

Згідно з частиною 3 статті 45 Закону №1404-VII, основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Аналізуючи вказані норми суд дійшов до висновку, що стягнення основної винагороди (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним чи приватним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору.

При цьому, стягнення основної винагороди є безумовною дією, яку здійснює приватний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року по справі №480/1558/19 (адміністративне провадження №К/9901/21929/19), у постановах Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №808/3791/16, від 18.10.2018 у справі №442/2670/17 та від 13.03.2019 у справі №812/1413/17.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, Закон №1403-VII містить в собі імперативну норму, відповідно до якої якщо суму, яка стягується з боржника за виконавчим документом стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.

Таким чином, з огляду на положення вищезазначених норм суд приходить до висновку, що незважаючи на те, що постанова про стягнення основної винагороди приватного виконавця виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження безпосереднє стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру залежить від суми фактично стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі.

Тобто, підставою для стягнення основної винагороди у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Оскільки суду не надано жодних доказів стягнення з позивача, станом на дату звернення до суду з даними позовними вимогами, основної винагороди, чи доказів того, що розмір такого стягнення перевищує 10 відсотків від фактично стягнутої суми, суд вважає, що наразі відсутні порушені права позивача в даних правовідносинах, а відтак дані позовні вимоги є передчасними.

Таким чином, відповідач, приймаючи спірну постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 19.09.2019, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством, а тому оскаржувана постанова є правомірною і скасуванню не підлягає.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду даної справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Проте, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а також не спростовано доводи відповідача.

При цьому, в ході судового розгляду відповідачем було доведено правомірність прийняття оскаржуваної постанови.

З огляду на зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення- 13 лютого 2020 р.

Суддя Панченко Н.Д.