Справа № 495/5654/19
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2020-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2020 р.м. ОдесаСправа № 495/5654/19

Головуючий в І інстанції: Аракелян М.М.

Дата та місце ухвалення рішення: 11.11.2019 р. м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

суддя-доповідач Шеметенко Л.П.

судді Стас Л.В.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила:

- визнати неправомірними дії Білгород-Дністровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови в призначенні та виплаті їй грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 період роботи на посаді методиста з 02.09.2002 року по 18.01.2004 року, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 року №963, до спеціального стажу роботи, що дає право на отримання грошової допомоги;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилалась на те, що у лютому 2019 року звернулась до Білгород-Дністровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області із заявою про виплату їй грошової допомоги відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як працівнику освіти, який має 30 років спеціального стажу. Однак, листом від 04.03.2019 року об`єднане управління повідомило позивачу про відсутність підстав для виплати грошової допомоги у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу, так як постановою КМУ від 04.11.1993 року № 909 не передбачено посади "методист", на якій позивач перебувала у Білгород-Дністровському НВК "Загальноосвітня школа ІІ ступеня-ліцей" з 02.09.2002 по 18.01.2004 роки.

Позивач не погодилась з вказаним висновком відповідача та звернулась з даним позовом до суду, посилаючись на те, що при поданні заяви до пенсійного органу нею додатково було надано довідку про періоди її роботи з 02.09.2002 по 18.01.2004 роки на посаді методиста, в якій також вказано, що вона вела викладацьку роботу та виконувала обов`язки класного керівника. Позивач зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 року №963 затверджено перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, де визначено і посаду «методиста». Таким чином, оскільки посада "методист" відноситься до педагогічних посад, період, протягом якого позивач працювала на цій посаді має зараховуватись до спеціального стажу, який дає право на призначення їй пенсії за віком згідно п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 року позов задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Білгород-Дністровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п.7-1 Прикінцевих положень ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з підстав, викладених у листі від 04.03.2019р. №1338/03.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 період роботи на посаді методиста з 02.09.2002 року по 18.01.2004 року у Білгород-Дністровському НВК «Загальноосвітня школа ІІ ступеня-ліцей», відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 року №963 до спеціального стажу роботи, що дає право на отримання грошової допомоги при призначенні їй пенсії за віком.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 768,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області посилалось на те, що згідно Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1191, до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені, зокрема, переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. № 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років". Апелянт зазначає, що у вказаному переліку відсутня посада "методист", на якій працювала позивач у період з 02.09.2002 по 18.01.2004 рр., а тому зазначений період роботу не може бути зарахований до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

На думку апелянта, суд першої інстанції неправомірно при постановленні рішення керувався постановою КМУ від 14.06.2000 року № 963, оскільки постанова КМУ від 23 листопада 2011 року № 1191, якою затверджено Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, містить бланкетну норму права на постанову КМУ від 04.11.1993 року № 909.

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області вважає, що постанова КМУ від 04.11.1993 року № 909 за своєю природою є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює відносини у системі пенсійного забезпечення та вважає, що відмова у виплаті позивачу грошової допомоги відповідно до п.7-1 Прикінцевих положень ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є правомірною.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи у лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Білгород-Дністровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області із заявою про виплату їй одноразової грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій у відповідності до п.7-1 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом від 04.03.2019 року №1338/03 Білгород-Дністровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області повідомило позивачу про відсутність підстав для призначення та виплати грошової допомоги у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу. В обґрунтування своєї відмови, пенсійний орган зазначив, що розділом І «Освіта» Переліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №909 від 04.11.1993р., не передбачено посади «методист», на якій позивач працювала у Білгород-Дністровському НВК «Загальноосвітня школа ІІ ступеня-ліцей» з 02.09.2002 року по 18.01.2004 року, а тому вказаний період не було зараховано управлінням до спеціального стажу.

У листі також вказано про те, що згідно з наданими до Управління документами, пільговий стаж роботи на посаді викладача становить 29 років 03 місяці 02 дні, тоді як для призначення грошової допомоги необхідним є стаж 30 років.

Не погоджуючись із вказаною відмовою позивач звернулась із позовом до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, який ухвалою від 08.07.2019 року було передано на розгляд Одеському окружному адміністративному суду.

Вирішуючи справу та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має необхідний стаж для призначення грошової допомоги відповідно до п.7-1 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки стаж її роботи на посаді "методист" є педагогічним та має враховуватись як спеціальний, який дає право на призначення пенсії за вислугу років згідно п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Суд першої інстанції зазначив, що гарантії пенсійного та соціального забезпечення, пов`язаного із пенсією за вислугу років, закріплені за позивачем на рівні законодавчого акту - Закону України «Про освіту».

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

З аналізу наведених норм законодавства можна зробити висновок, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних посадах, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» будь-якого іншого виду пенсії.

Аналогічна правова позиція, викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 462/5636/16-а, від 19 березня 2019 року у справі № 466/5637/17.

Відповідно до Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 р. № 1191, який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та механізм її виплати, встановлено, що до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені: переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. N 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років".

В свою чергу, Переліком закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів № 909 (в редакції, чинній на час роботи позивача на вищезазначених посадах) право на пенсію за вислугу років дає робота у загальноосвітніх навчальних закладах на посадах: учителів, логопедів, вчителів-логопедів, вчителів-дефектологів, викладачів, сурдопедагогів, тифлопедагогів, вихователів, завідуючих та інструкторів слухових кабінетів, директорів, завідуючих, їх заступників з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючих навчальною і навчально-виховною частиною, соціальних педагогів (організаторів позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичних психологів, педагогів-організаторів, майстрів виробничого навчання, керівників гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

Відповідно до даних трудової книжки, позивач в період з 02.09.2002 року по 18.01.2004 року працювала у Білгород-Дністровському НВК «Загальноосвітня школа ІІ ступеня-ліцей» на посаді «методист». Вказана посада не включена до Переліку закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів № 909.

Однак, судом першої інстанції вірно встановлено, що посада "методист" входить до переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963.

В свою чергу, визначальним у вирішенні питання щодо наявності у позивача права на отримання грошової допомоги є встановлення наявності у позивача права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 25 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про освіту" встановлено, що система освіти - сукупність складників освіти, рівнів і ступенів освіти, кваліфікацій, освітніх програм, стандартів освіти, ліцензійних умов, закладів освіти та інших суб`єктів освітньої діяльності, учасників освітнього процесу, органів управління у сфері освіти, а також нормативно-правових актів, що регулюють відносини між ними;

За приписами статті 10 Закону України «Про освіту» невід`ємними складниками системи освіти є: дошкільна освіта; повна загальна середня освіта; позашкільна освіта; спеціалізована освіта; професійна (професійно-технічна) освіта; фахова передвища освіта; вища освіта; освіта дорослих, у тому числі післядипломна освіта.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про загальну середню освіту", систему загальної середньої освіти становлять: заклади загальної середньої освіти всіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, навчально-виробничі комбінати, позашкільні заклади, науково-методичні установи та органи управління системою загальної середньої освіти, а також професійно-технічні та вищі навчальні заклади I-II рівнів акредитації, що надають повну загальну середню освіту.

Статтею 9 цього Закону визначено, що здобуття загальної середньої освіти забезпечують: початкова школа - заклад освіти I ступеня (або структурний підрозділ іншого закладу освіти), що забезпечує початкову освіту; гімназія - заклад середньої освіти II ступеня (або структурний підрозділ іншого закладу освіти), що забезпечує базову середню освіту; ліцей - заклад середньої освіти III ступеня (або структурний підрозділ іншого закладу освіти), що забезпечує профільну середню освіту.

Початкова школа, гімназія і ліцей можуть функціонувати як окремі юридичні особи або як структурні підрозділи іншого закладу освіти (зокрема закладу загальної середньої освіти I-II, II-III чи I-III ступенів).

Відповідно до ст. 28 Закону України "Про загальну середню освіту" права та обов`язки педагогічних працівників системи загальної середньої освіти визначаються Конституцією України, Законом України "Про освіту", Кодексом законів про працю України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 57 Закону України "Про освіту" закріплені державні гарантії педагогічним і науково-педагогічним працівникам.

Так, встановлено, що держава забезпечує педагогічним і науково-педагогічним працівникам, зокрема, правовий, соціальний, професійний захист; пенсію за вислугу років; інші гарантії, визначені законом України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Конституційний Суд України у пункті 3.4 рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 зазначив, що неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами.

У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).

Як вже зазначалось вище, посада, на якій працювала позивач в період з 02.09.2002 року по 18.01.2004 року у Білгород-Дністровському НВК «Загальноосвітня школа ІІ ступеня-ліцей» включена до переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963. Вказана постанова прийнята на виконання Закону України «Про пенсійне забезпечення», згідно якого право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

З наявних в матеріалах справи доказів, а саме, з довідки Білгород-Дністровського навчально-виховного комплексу "Загальноосвітня школа ІІ ступеня-ліцей" від 04.03.2019 року № 01-17/48 встановлено, що крім виконання обов`язків методиста позивач вела викладацьку роботу та виконувала обов`язки класного керівника.

З огляду на все вище викладене, колегія суддів вважає, що оскільки посада "методист" віднесена до посад педагогічних працівників, педагогічний працівник закладу загальної середньої освіти, який працював на цій посаді є працівником освіти, і має право на призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», навіть якщо зазначена посада прямо не передбачена затвердженим Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 листопада 1993 року № 909.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 233/4308/17.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що період роботи позивача на посаді "методиста" закладу загальної середньої освіти підлягає зарахуванню до спеціального стажу роботи працівника освіти, а посилання відповідача на норми постанови КМУ №909 без врахування положень Закону України «Про освіту» є безпідставним звуженням прав позивача, гарантованих на рівні Закону.

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 законним та обґрунтованим.

В свою чергу, призначення та виплата грошової допомоги відповідно до п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» здійснюється, зокрема, за умови, що особа працювала на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, за наявності відповідного страхового стажу на таких посадах, а також за умови призначення пенсії особі пенсії за віком, одночасно з чим і може бути виплачена одноразова грошова допомога згідно п.7-1 Прикінцевих положень та не отримання цією особою інших пенсій.

Згідно ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Таким чином, зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.

Як вже зазначалось вище, саме п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначений перелік умов, за яких особі може бути призначено та виплачено грошову допомогу, а тому, зобов`язання судом відповідача прийняти рішення про призначення та виплату такої допомоги може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено дотримання всіх цих умов, передбачених законом, у сукупності.

У постанові від 05.09.2018 року у справі №826/9727/16 Верховний Суд аналізував застосування п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України і дійшов висновку, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Аналогічний правовий висновок висвітлено й у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №2340/2921/18.

В ході розгляду справи підтверджено право позивача на зарахування періоду роботи на посаді методиста у Білгород-Дністровському НВК «Загальноосвітня школа ІІ ступеня-ліцей» з 02.09.2002 року по 18.01.2004 року до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що є однією з умов для призначення та виплати грошової допомоги відповідно до п.7-1 Перехідних положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В свою чергу, дотримання інших умов, передбачених п. 7-1 Прикінцевих положень з наявних в матеріалах справи доказів встановити не виявляється можливим. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх підстав для прийняття відповідного рішення, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки.

Крім того, відповідно до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Подана Головним управлінням пенсійного фонду України в Одеській області апеляційна скарга не містить вимог щодо перегляду рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а іншою стороною по справі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції не подавалась.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для залишення рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 139, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 13.02.2020 р.

Суддя доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька