Справа № 640/3080/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

13 лютого 2020 року м. Київ № 640/3080/20

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Шейко Т.І.,

розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали

за позовомОСОБА_1
доКиївської міської ради
провизнання дій протиправними
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради, в якому просив суд:

- визнати дії Київської міської ради щодо надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 (категорія земель - землі житлової та громадської забудови, код КВЦПЗ - 02.01, справа №687992842) - протиправними

- визнати дії Київської міської ради щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 (категорія земель - землі житлової та громадської забудови, код КВЦПЗ - 02.01, справа №687992842) та передачі громадянину ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер :82:143:0043), для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва, які оформлені проектом рішення від 09 грудня 2019 року за реєстраційним номером 08/231-3746/ПР - протиправними.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що Київською міською радою порушено норми чинного законодавства, а саме в частині погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 , що призвело до порушення прав та законних інтересів позивача, оскільки позивач, як власник суміжної земельної ділянки не надав згоди на погодження меж земельної ділянки, більше того позивачу не пропонувалось погодити такі межі.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На думку суду заявлений позов не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У той же час, згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися «судом, встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно - правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій, які стосуються безпосередньо особи, яка звертається за захистом своїх прав.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

У позовній заяві позивач, стверджуючи, що спір має розглядатись за правилами адміністративного судочинства наголошував на тому, що предметом оскарження у даній справі є спір фізичної особи із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження рішення останнього.

Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2018 року № 11-192апп18 зазначив, що сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

З позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що діями, вчиненими Київською міською радою надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 та розроблено проект рішення від 09 грудня 2019 року про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_2 .

Суд наголошує на тому, що позивачем оскаржується до адміністративного суду дії суб`єкта владних повноважень - Київської міської ради, пов`язані з виконанням останньою покладених на неї обов`язків щодо передачі земельних ділянок у власність, посилаючись при цьому на недотримання цим суб`єктом встановленого законом порядку проведення таких дій, крім цього вказує на порушення законодавства ОСОБА_2 в підтвердження власної позиції. Фактично позивач не погоджується з прийнятими відповідачем рішеннями стосовно земельної ділянки іншої особи, при цьому вважає порушеним своє приватне право наданням іншій особі суміжної земельної ділянки.

Проте, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Спір з приводу оскарження рішення про надання дозволу на розробку технічної документації та рішення про передачу у власність земельної ділянки іншій фізичній або юридичній особі - не є публічно-правовим, оскільки оскаржуваним діям передує невирішений приватно-правовий спір, у межах якого можуть бути розв`язані й питання, пов`язані з порушенням чинного законодавства, як суб`єктом владних повноважень так і фізичною або юридичною особою.

Зважаючи на вищевикладені норми частини другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України ефективний захист порушених прав позивача забезпечується шляхом їх відновлення. В той же час, будь-якого способу для відновлення прав ОСОБА_1 , з урахуванням всіх вищенаведених обставин, суд не вбачає.

З врахуванням наведеного, суд вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Разом з позовною заявою представником позивача подано заяву про забезпечення позову, проте, оскільки позов не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, суд залишає без розгляду заяву про забезпечення позову.

Крім цього, суд зазначає, що позивачем при зверненні до адміністративного суду з позовною заявою сплачено судовий збір у розмірі 1681,60 грн., згідно з квитанцією №0.0..1 від 10 лютого 2020 року та у розмірі 630,61 грн., згідно з квитанцією №0.0..1 від 10 лютого 2020 року.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Частиною п`ятою статті 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для повернення судового збору у розмірі 1681,60 грн., перерахованого згідно з квитанцією №0.0..1 від 10 лютого 2020 року та у розмірі 630,61 грн., перехованого згідно з квитанцією №0.0..1 від 10 лютого 2020 року.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 170, статтею 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя Окружного адміністративного суду міста Києва,-

у х в а л и в:

1. Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання дій протиправними.

2. Повернути ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) через відповідний орган Державної казначейської служби України сплачену суму судового збору у розмірі 1681,60 грн., перерахованого згідно з квитанцією №0.0..1 від 10 лютого 2020 року та у розмірі 630,61 грн., перехованого згідно з квитанцією №0.0..1 від 10 лютого 2020 року.

3. Оригінал позовної заяви та додані до неї матеріали направити позивачу.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може буде оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, встановлені статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко