Справа № 240/11388/19
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2020-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гуріна Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Управління праці та соціального захисту населення Бердичівської міської ради Житомирської області про визнання відмови неправомірною, зобов`язання вчинити певні дії,
1 листопада 2019 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовом до Виконавчого комітету Управління праці та соціального захисту населення Бердичівської міської ради Житомирської області, у якому просить:
- визнати відмову Виконавчого комітету Управління праці та соціального захисту населення Бердичівської міської ради Житомирської області за №11 від 20 червня 2019 року у призначенні ОСОБА_1 державної соціальної допомоги у грошовій формі, як малозабезпеченій сім`ї, що постійно проживає на території України та має середньомісячний сукупний дохід, нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї, неправомірною;
- зобов`язати виконавчий комітет Управління праці та соціального захисту населення Бердичівської міської ради Житомирської області призначити ОСОБА_1 , державну соціальну допомогу у грошовій формі, як малозабезпеченій сім`ї, що постійно проживає на території України та має середньомісячний сукупний дохід, нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї починаючи з дати звернення 3 червня 2019 року.
В обґрунтування позивач зазначила, що є інвалідом 2 групи загального захворювання, вдовою та має на утриманні та вихованні неповнолітню дитину. До червня 2019 року, згідно з положеннями Закону України "Про державну соціальну допомогу" та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року №250 "Про затвердження Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям" на неї та членів її сім`ї виплачувалася державна соціальна допомога у грошовій формі, як малозабезпеченій сім`ї, що постійно проживає на території України та має середньомісячний сукупний дохід, нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї. Позивач звернулась до відповідача із заявою для подальшої виплати сім`ї, як малозабезпеченій, соціальної допомоги та подала передбачену у такому випадку декларацію про доходи та майновий стан. Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області листом від 16 жовтня 2019 року повідомило, що за рішенням комісії з надання соціальної допомоги відмовлено у призначенні державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям з посиланням на те, що у власності чи володінні малозабезпеченої сім`ї є друга квартира (будинок) за умови, що загальна площа житла перевищує 21 кв. м. на одного члена сім`ї та додатково 10,5 кв. м. на сім`ю, чи більше одного автомобіля, транспортного засобу (механізму). Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки у декларації дійсно вона вказала два жилі приміщення, проте, одне їй належить, а у іншому лише прописана її дитина, де вона не проживає та не володіє ним.
Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.
24 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 повторно залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.
9 січня 2020 року на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви разом з уточненим адміністративним позовом, якими позивач усунула недоліки позовної заяви.
14 січня 2020 року ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду призначено справу до судового розгляду.
11 лютого 2020 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с.56-59). У відзиві проти заявлених вимог відповідач заперечував та просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень посилається на те, що позивачем у декларації зазначено житлові приміщення за адресами: АДРЕСА_1 , - загальна площа 62,2 кв.м. та АДРЕСА_2 - загальна площа - 15,33 кв. м. - квартири, які перебувають у власності та володінні, а тому з врахуванням статті 7 Закону України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям" вона не має права на отримання допомоги.
Відповідно до положень частини 5 статті 262, частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Частиною 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 будучи особою з інвалідністю 2 групи, звернулась до управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області із заявою про призначення до подальшої виплати сім`ї, як малозабезпеченій, соціальної допомоги та подала Декларацію про доходи та майновий стан осіб.
Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області листом від 16 жовтня 2019 року №1517 повідомило позивача, що за рішенням комісії з надання соціальної допомоги відмовлено в призначенні державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям з посиланням на те, що у власності чи володінні малозабезпеченої сім`ї є друга квартира (будинок) за умови, що загальна площа житла перевищує 21 кв. метр на одного члена сім`ї(а.с.15-16).
Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статті 46 Конституції України проголошено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Реалізація конституційних гарантій права громадян на соціальний захист - забезпечення рівня життя не нижчого від прожиткового мінімуму шляхом надання грошової допомоги найменш соціально захищеним сім`ям здійснюється відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям" від 1 червня 2000 року №1768-III (далі - Закон №1768-III).
Згідно з абзацом другим статті 1 Закону №1768-III державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям (далі - державна соціальна допомога) - це щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі в розмірі, який залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї.
Приписами статті 4 вказаного Закону визначено, що для надання державної соціальної допомоги подається заява уповноваженим представником сім`ї до місцевої державної адміністрації або до виконавчого комітету сільської, селищної ради.
У заяві дається згода сім`ї на збір інформації про неї, про її власність, доходи та майно, що необхідна для мети цього Закону. Місцеві державні адміністрації для мети цього Закону мають право користуватися всіма офіційними джерелами інформації, в тому числі й інформацією органів доходів і зборів.
Державна соціальна допомога призначається з місяця звернення, якщо протягом місяця подано всі необхідні документи.
Рішення про призначення державної соціальної допомоги чи про відмову в її наданні приймається місцевою державною адміністрацією протягом десяти календарних днів і наступного після його прийняття дня надсилається уповноваженому представнику малозабезпеченої сім`ї.

Рішення про відмову в наданні державної соціальної допомоги має бути вмотивованим і містити роз`яснення порядку його оскарження.

Умови, за яких державна соціальна допомога не призначається, зменшується її розмір або припиняється виплата визначаються статті 7 Закону №1768-III.

Державна соціальна допомога не призначається, зокрема, коли у власності чи володінні малозабезпеченої сім`ї є друга квартира (будинок) за умови, що загальна площа житла перевищує 21 квадратний метр на одного члена сім`ї та додатково 10,5 квадратного метра на сім`ю, чи більше одного автомобіля, транспортного засобу (механізму).

За наявності обставин, передбачених у частині першій цієї статті, державна соціальна допомога може бути призначена місцевою державною адміністрацією на підставі рішень районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій та виконавчих комітетів міських і районних у містах (у разі їх створення) рад у разі, якщо, зокрема, у разі, якщо у складі сім`ї є особа з інвалідністю.

Умови призначення і виплати малозабезпеченим сім`ям державної соціальної допомоги, передбаченої Законом України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям" від 1 червня 2000 року №1768-III встановлено Порядком призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року №250 (далі - Порядок №250).

Згідно з пунктом 9 Порядку №250 рішення про призначення соціальної допомоги або про відмову в її наданні приймається органом соціального захисту населення протягом десяти календарних днів. У разі прийняття рішення про відмову в наданні соціальної допомоги орган соціального захисту населення письмово повідомляє про це уповноваженого представника сім`ї із зазначенням підстав відмови та порядку оскарження рішення.

З матеріалів справи вбачається, що у власності та володінні ОСОБА_1 перебуває лише житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,2 кв.м.

У Декларації про доходи та майновий стан осіб зазначено, що молодша донька позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дати ІНФОРМАЦІЯ_2 була зареєстрована її покійним батьком за адресою проживання його батьків, у квартирі АДРЕСА_3 , який належить на праві приватної власності бабі та діду дочки позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Клавдії). Їх онука лише зареєстрована за цією адресою і ніякого відношення до володіння, користування та розпорядження цим майном не має. Більше того, весь цей час вона проживає разом з позивачем у квартирі за адресою: 1 провулок Піонтковського АДРЕСА_1 , однак без реєстрації, що підтверджується копією довідки МКВЖРЕП №7 про місце реєстрації та склад сім`ї за №4133 від 19 жовтня 2019 року (а.с.17).

Факт проживання доньки Владислави за адресою: АДРЕСА_1 , а не за адресою реєстрації у квартирі АДРЕСА_3 .Бердичеві посвідчує також акт комісії МКВЖРЕП №7, затверджений його директором Г.М. Ханіною від 22 вересня 2019 року (а.с.14).

Крім того, у відзиві відповідач самостійно вказує, що позивачем у Декларації про доходи та майновий стан осіб позивачем зазначено, що у її доньки ОСОБА_2 на праві користування за зареєстрованою адресою по АДРЕСА_2 перебуває АДРЕСА_4 ., тобто не на праві власності позивача.

Суд зазначає, що право власності та право користування не є тотожними поняттями.

Необхідно вказати, що Правилами реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року №207 передбачено, що реєстрація місця проживання дитини до 14 років може бути здійснена виключно за місцем реєстрації одного з батьків. При цьому згода власника житла на реєстрацію дитини не потрібна.

Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. За бажанням батьків, чи одного з них, документи для реєстрації місця проживання новонародженої дитини можуть бути подані через органи державної реєстрації актів цивільного стану під час проведення державної реєстрації народження дитини. Реєстрація місця проживання новонародженої дитини за бажанням може здійснюватися також через органи соціального захисту населення на підставі даних, що зазначив законний представник, з яким постійно проживає дитина, у заяві про призначення допомоги при народженні дитини.

Згідно з статтею 8, частини 1 статті 13 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Водночас, у матеріалах справи міститься копія свідоцтва про смерть ОСОБА_5 , який є батьком ОСОБА_2 з якого встановлено, що він помер ще 24 березня 2015 року (а.с.13).

Суд наголошує, що реєстрація місця проживання не свідчить про право володіння або власності на нерухоме майно.

Згідно з пунктом 27 Порядку №250 органи соціального захисту населення безпосередньо та через соціальних інспекторів мають право здійснювати контроль за правильністю призначення і виплати соціальної допомоги. З цією метою органи соціального захисту населення мають право робити запити та у строк до 15 календарних днів з дня надходження відповідного запиту безоплатно отримувати від територіальних органів ДФС, інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування інформацію, необхідну для перевірки достовірності даних, отриманих від осіб, які звертаються за призначенням державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям.

Водночас, відповідачем у відзиві самостійно вказано, що даними реєстру підтверджено лише право власності сім`ї заявника на одну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 62,2 кв.м.

Необхідно звернути увагу, що навіть за наявності у власності особи, яка звертається за призначенням допомоги або членів її сім`ї двох квартир житлова площа яких перевищує встановлену норму, законодавством передбачено виняткові випадки, які передбачають можливість призначення такої допомоги, зокрема у разі, якщо у складі сім`ї є особа з інвалідністю.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи саме такі дії і мав вчинити відповідач, проте не виконав такого обов`язку.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що відповідач дійшов помилкового висновку щодо наявності у володінні членів сім`ї заявника ОСОБА_1 другої квартири, а тому відмова виконавчого комітету Управління праці та соціального захисту населення Бердичівської міської ради Житомирської області у призначенні ОСОБА_1 державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям є протиправною.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пункту 70 рішення у справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип належного урядування, зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahalv. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

У випадку, коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи утриматись від вчинення певних дій суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду України викладеною в рішення від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15.

На думку суду, відповідач при розгляді клопотання вичерпав свої дискреційні функції в частині встановлення підстав для відмови у наданні дозволу, тому визначений судом спосіб захисту порушених прав не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, оскільки відповідає меті досягнення правомірної цілі, позаяк у разі зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не відновить порушених прав позивача та в подальшому, у разі невиконання відповідачем судового рішення, спричинить чергове звернення до суду.

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі Hasan and Chaush v. Bulgaria №30985/96).

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина 1 статті 72 вказаного Кодексу).

За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 .

Зважаючи на відсутність документально підтверджених понесених судових витрат у даній адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Виконавчого комітету Управління праці та соціального захисту населення Бердичівської міської ради Житомирської області (вул.Європейська, 83, м.Бердичів, Житомирська область, 11306, ) про визнання відмови неправомірною, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною відмову Виконавчого комітету Управління праці та соціального захисту населення Бердичівської міської ради Житомирської області за №11 від 20 червня 2019 року у призначенні ОСОБА_1 державної соціальної допомоги у грошовій формі, як малозабезпеченій сім`ї, що постійно проживає на території України та має середньомісячний сукупний дохід, нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї.

Зобов`язати виконавчий комітет Управління праці та соціального захисту населення Бердичівської міської ради Житомирської області призначити ОСОБА_1 , державну соціальну допомогу у грошовій формі, як малозабезпеченій сім`ї, що постійно проживає на території України та має середньомісячний сукупний дохід, нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї починаючи з дати звернення 3 червня 2019 року, з підстав протиправної відмови, на думку позивача, у призначенні соціальної допомоги, як малозабезпеченій сім`ї.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.М. Гурін