Справа № 520/12645/19
Суддя: Супрун Ю.О.
Дата ухвалення: 2020-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

04 лютого 2020 р. Справа № 520/12645/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Супруна Ю.О.,

при секретарі судового засідання - Дробязги Т.В.,

за участю:

представника позивача - Іванова Д.А.,

представника третьої особи - Кезля М.Д.,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (, вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001), третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (, м. Харків, вул. Римарська, 24, 61057) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграції служби України від 12.11.2019 року № 395-19;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він народився Секторі Газа (Палестина). До України приїхав у лютому 1996 року. До приїзду в Україну ізраїльська поліція тричі арештовувала за участь у демонстраціях, які проходили на підтримку миру та свободи для Палестини. За політичними переконаннями комуніст. Через переслідування, яких може зазнати на Батьківщині, Ельдаббах ОСОБА_2 не може туди повернутися. Позивачем вказано, що він звернувся до Головного управління ДМС у Харківській області з заявою про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області 21.11.2019 складено повідомлення № 107 від 21.01.2019 про відмову відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 12.11.2019 № 395-19. Зазначене рішення, на думку позивача, є необґрунтованим, незаконним та порушує його права, оскільки Державною міграційною службою України при винесенні оскаржуваних рішень не здійснено належного вивчення матеріалів по його справі та по країні походження.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 відкрито провадження у вищевказаній адміністративній справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

До канцелярії Харківського окружного адміністративного суду 16.12.2019 від представника Державної міграційної служби України надійшов відзив на адміністративний позов, згідно зі змістом якого представник просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Від представника позивача 21.01.2019 до канцелярії Харківського окружного адміністративного суду надійшла відповідь на відзив.

Представник позивача в судове засідання прибув, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі посилаючись на зміст обґрунтування позовних вимог та наявні матеріали справи.

В судове засідання представник Державної міграційної служби України не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Таким чином суд приходить до висновку про можливість розгляду адміністративної справи за відсутності Державної міграційної служби України, у зв`язку з відсутністю перешкод для цього.

Представник третьої особи по справі в судове засідання прибув, проти позову заперечував в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів.

З матеріалів справи вбачається, що 02.07.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 03.07.2018 № 150, згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивачу було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.10.2018 по справі № 2040/5447/18 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

Окресленим рішенням суд ухвалив: «Скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 03.07.2018 №150 про відмову ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області вирішити питання щодо прийняття заяви про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки наданої судом.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.»

21.11.2019 позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 107 від 21.11.2019 про відмову в оформленні документів для вирішення, питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставу відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, № 107 від 21.11.2019 зазначено рішення Державної міграційної служби України від 12.11.2019 № 395-19.

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням, звернувся до суду із даним позовом задля захисту своїх порушених прав.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктами владних повноважень в основу спірних рішень, на відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив наступне.

Правовідносини з приводу визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, унормовані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 року.

Згідно з положеннями пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Суд зазначає, що приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Також суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Суд зазначає, що частиною 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частиною 1 ст. 7 вищезазначеного Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у Палестині.

У період з 1993 року по 1994 рік позивач навчався на контрактній основі, як громадянин Ізраїлю, заявник навчався на підготовчому факультеті центру міжнародної освіти Харківського національного університету ім. Каразіна. 11.01.1994 за систематичне порушення навчальної дисципліни та негідну поведінку у гуртожитку заявника було відраховано (лист Харківського національного університету ім. Каразіна, центр міжнародної освіти від 08.12.2004 № 2201-3/457, справа № 2011HAR-05). У січні 1996 року заявник виїхав на батьківщину, та 05.03.1996 за короткотерміновою службовою візою знову повернувся до України. В подальшому позивач не навчався.

До відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Харківській області 03.07.2018 звернувся позивач з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач звернувся за захистом в Україні в шостий раз.

Судом встановлено, що позивач стверджує, що він є громадянином Палестини, та повідомив, що народився, навчався, постійно проживав в місті Газа (Палестина). Проте на момент подачі заяви (03.07.2018) до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС України в Харківській області у заявника був відсутній оригінал документу, що посвідчує його особу.

В підтвердження своїх слів заявник надав копію сторінок палестинського документу для подорожей № 0711079, в якому зазначене його ім`я як - ОСОБА_2 Ельдаббах ( ОСОБА_3 ELDABBAH).

В заяві-анкеті відсутні жодні обґрунтування відсутності документів, що посвідчують особу заявника, тобто заявник не виконав вимогу Закону України, та не зазначив причини, через які ці документи не можуть бути надані, та не повідомив, де його документи знаходяться чи можуть знаходитися або хто може надати чи підтвердити надану заявником інформацію щодо втрати його і документів.

Під час співбесід заявник пояснив відсутність оригіналу документу, який посвідчує його особу, тим, що не може на теперішній час його отримати.

02.04.2019 заявник до справи додав копії документів, а саме: копію сторінок Ізраїльського документу для подорожей № 0644504 без перекладу, на ім`я ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ), виданого 11.04.1995 в м. Київ та дійсного до 10.04.1996; копію довідки міжнародного Комітету Червоного Хреста на ім`я RIZQ ОСОБА_6 , в перекладі якої зазначене ім`я ОСОБА_2 Ельдаббах із міста Сабра; копію довідки № 134/2003, видана громадянину ОСОБА_7 ОСОБА_8 Елдаббах ( ОСОБА_9 Eldabbah).

Проте, в заяві від 03.07.2018 заявник визначив (своє повне ім`я як Ельдаббах ОСОБА_2 , та в співбесіді від 19.03.2019 заявник пояснив та визначив своє повне ім`я як Ельдаббах ОСОБА_2 .

За обліками відділу з питань тимчасового проживання іноземців та ОБГ ГУ ДМС України в Харківській області значиться громадянин ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому як службовцю було продовжено строк перебування в останнє до 05.10.2002. Також в справі № 2011HAR-05, зазначається, що за даними управління у справах громадянства, імміграції та фізичних осіб ГУ МВС України в Харківській області значиться Резек Міельдабах, ІНФОРМАЦІЯ_2 року ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин Палестини, який був зареєстрований за клопотанням ПП "ПІА" 03.07.2002 № 300с/5100/591/407 та якому було продовжено термін перебування в Україні до 05.10.2002 року.

В листі під 24.07.2018 № 19/121/2-3542 зазначено, що у результаті перевірки проведеної 20.07.2018 в секторів дактилоскопічних видів досліджень та обліків Харківського НДЕКЦ МВС України за допомогою АДІС «ДАКТО-2000» установлено збіг відбитків пальців рук на перевіряємій дактилокарті з відбитками пальців рук на дактилокарті, заповненій на особу « ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження: Сирія, АДРЕСА_2 . Алеппо, дактило скопійований: 30.03.2005 в Комінтернівському РВ.

В результаті вивчення матеріалів справи, співбесід та враховуючи результати перевірочних заходів Харківського НДЕКЦ МВС України можна дійти висновку, що заявником надані не достовірні відомості та документи відносно себе, та заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може видавати себе за іншу особу.

Суд зазначає, що заява під час шостого звернення заявника є практично тотожною попереднім і не містить нових доказів наявності умов щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд зазначає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Зазначена позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14.03.2018 року по справі № 820/1502/17.

В той же час, позивачем під час проведених співбесід вказано, що його родичі залишились проживати на Батьківщині та не зазнали переслідувань.

З огляду на наявні відкриті інформаційні джерела, незважаючи на наявність напруженої ситуації з безпекою, на території Палестини, у тому числі в Секторі Газа, на даний час не відбувається відкритий збройний конфлікт між Палестиною та Ізраїлем.

Отже з огляду на необґрунтованість історії переслідування позивача, суд зазначає, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а отже оскаржуване у даній справі рішення відповідача скасуванню не підлягає.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із положеннями частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням встановлених фактів, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Розподіл судових витрат здійснюється на підставі ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 139, 241, 243, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 14 лютого 2020 року.

Суддя Ю. О. Супрун