Справа № 826/7910/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 року м. Київ № 826/7910/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Київській області

про визнання протиправним та скасування податкових

повідомлень-рішень та рішень про застосування штрафних санкцій

представники: позивача - Бєляєва В.М . ;

сторін: відповідача - Федоров С.Ф.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) подано на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва позов до Головного управління ДФС у Київській області (надалі - відповідач або ГУ ДФС у Київській області або Контролюючий орган), у якому позивач просить суд:

- визнати протиправним наказ відповідача від 26.01.2018 № 152 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 );

- визнати протиправними дії відповідача з проведення перевірки на підставі наказу відповідача від 26.01.2018 № 152 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 );

- визнати протиправними і скасувати в повному обсязі:

- податкове повідомлення-рішення № від 14.03.2018;

- податкове повідомлення-рішення № від 14.03.2018;

- податкове повідомлення-рішення № від 14.03.2018;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 14.03.2018;

- рішення № від 14.03.2018 про застосування штрафних санкцій за порушення пункту 4 частини другої статті 6 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зі змінами та доповненнями в частині неподання звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2015-2017 роки;

- рішення № від 14.03.2018 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, тобто за порушення пункту 2 частини 1 статті 7, статті 8, частини 2 статті 9 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Ухвалою окружного адміністративного суду міста Києва від 15.06.2018 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у адміністративній справі № 826/7910/18, призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні на 16.08.2018.

16.08.2018, 09.10.2018, 15.11.2018 та 20.12.2018 судом оголошувались перерви, справу призначено до розгляду на 04.03.2019.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.03.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.04.2019.

Вказаної дати розгляд справи відкладено на 06.06.2019.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2019 у задоволенні клопотання представника позивача - Куц Я.О. вих. № 183 від 25.03.2019 про об`єднання позовів в одне провадження - відмовлено.

В судовому засіданні 06.06.2019 представник позивача, з викладених у позові підстав, підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

В якості підстав позову ОСОБА_1 посилається на протиправність оскаржуваних рішень, оскільки такі рішення прийняті за результатами незаконної перевірки, проведеної з порушенням процедури та за відсутності підстав. Підкреслює, що протягом звітного періоду не здійснював підприємницьку діяльність, а грошові кошти від відчуження об`єктів нерухомого майна отримав як дохід, проте, виключно як фізична особа. На його думку, має місце факт подвійного оподаткування одних і тих же операцій.

Представник відповідача проти позову заперечував та просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Зокрема, на думку відповідача, перевірка позивача проведена у повній відповідності до норм чинного законодавства, висновки акта перевірки від 16.02.2018 № 158/10-36-13-09/ є правомірними і ґрунтуються виключно на порушенні норм податкового законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Разом з тим, представники сторін звернулись до суду з клопотанням про розгляд справи у порядку письмового провадження.

З урахуванням чого адміністративна справа, відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України (по тексту - КАС України), розглядається у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, на підставі наказу від 26.01.2018 № 152 Контролюючим органом проводилась документальна позапланова невиїзна перевірка платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних податків і зборів при необлікованій реалізації нерухомого майна за період з 01.01.2013 по 31.12.2017.

За результатами проведеної перевірки Контролюючим органом складено Акт 16.02.2018 № 158/10-36-13-09/ (в тексті - Акт або Акт перевірки).

Згідно висновків Акта, перевіркою встановлено порушення позивачем:

- статті 58, частини шостої статті 128 Господарського кодексу України в частині здійснення господарської діяльності без державної реєстрації фізичної особи-підприємця та незабезпечення ведення обліку результатів своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства;

- підпункту 168.2.1, пункту 168.2 статті 168, пункту 177.1, пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України в частині заниження податку на доходи фізичних осіб за 2015-2017 роки, що підлягає сплаті до бюджету всього в сумі 7661307,92 грн., в т.ч. за 2015 рік - 6940716,75 грн., за 2016 рік - 577612,75 грн., за 2017 рік - 142978,42 грн.;

- пункту 4 частини другої статті 6 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зі змінами та доповненнями, в частині неподання звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2015-2017 роки;

- абзацу 3 частини восьмої статті 9 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зі змінами та доповненнями, в частині ненарахування, необчислення та несплати єдиного внеску всього на загальну суму 294661,12 грн., в т.ч. 89995,12 грн. за 2015 рік, 94941,00 грн. за 2016 рік, 109725,00 грн. за 2017 рік;

- пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 200.1, пункту 200.2 статті 200 Податкового кодексу України, в частині заниження податку на додану вартість за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, що підлягає декларуванню та сплаті до бюджету всього в сумі 10313648,15 грн., в т.ч. за 2015 рік в сумі 9205046,35 грн., за 2016 рік - 888635,00 грн., за 2017 рік - 219966,80 грн.;

- пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, в частині заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності, що підлягає декларуванню та сплаті до бюджету в сумі 773523,61 грн., в т.ч. за 2015 рік - 690378,47 грн., за 2016 рік - 66647,63 грн., за 2017 рік - 16497,51 грн.

Подані позивачем заперечення на акт перевірки залишені без розгляду.

На підставі Акта перевірки, ГУ ДФС у Київській області прийнято:

- податкове повідомлення-рішення № від 14.03.2018;

- податкове повідомлення-рішення № від 14.03.2018;

- податкове повідомлення-рішення № від 14.03.2018;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 14.03.2018;

- рішення № від 14.03.2018 про застосування штрафних санкцій за порушення пункту 4 частини другої статті 6 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зі змінами та доповненнями в частині неподання звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2015-2017 роки;

- рішення № від 14.03.2018 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, тобто за порушення пункту 2 частини 1 статті 7, статті 8, частини 2 статті 9 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Незгода з приміченими рішеннями суб`єкта владних повноважень, а також наказом на проведення перевірки та діями щодо її проведення обумовила звернення позивача до суду із відповідним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд наголошує на такому.

Як визначено приписами пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України (нижче - ПК України), останній регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 62.1.3 статті 62 ПК України податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Як передбачено пунктом 75.1 статті 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно з підпунктом 75.1.2. пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Пункт 78.1 статті 78 ПК України визначає вичерпний перелік підстав для здійснення документальної позапланової перевірки.

Так, відповідно до підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 ПК України, документальна позапланова виїзна перевірка здійснюється у випадку отримання судового рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки, винесену ними відповідно до закону.

Згідно з пунктом 78.4 статті 78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Таким чином, з аналізу наведених правових норм суд приходить до висновку, що документальна позапланова перевірка проводиться на підставі наказу керівника контролюючого органу та за наявності підстав для її проведення; у свою чергу можливість для проведення документальної позапланової перевірки на підставі підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 ПК України та прийняття відповідного наказу виникає при надходженні до контролюючого органу судового рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки.

З матеріалів справи вбачається, що до ГУ ДФС у Київській області надійшла ухвала слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 19.01.2018 по справі № 760/1521/18 про призначення позапланової документальної перевірки дотримання вимог податкового законодавства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНПП НОМЕР_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за період діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2017 щодо встановлення суми збитків завданих державі при необлікованій реалізації нерухомого майна.

На виконання ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 19.01.2018 по справі № 760/1521/18 Контролюючим органом прийнято наказ від 26.01.2018 № 152 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

При цьому, суд примічає, що норми, які регулюють порядок та підстави проведення документальних невиїзних перевірок, не передбачають процедури допуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки. Такі перевірки здійснюються без обов`язкової участі платника податків, через що платник податків не в змозі висловити свою незгоду із правомірністю призначення щодо нього податкової перевірки до моменту її проведення. Тому питання щодо правомірності призначення та/або проведення невиїзної документальної перевірки має вирішуватись судом незалежно від того, чи відбулася така перевірка на час розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 820/19845/14.

Водночас, матеріали справи містять ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14.06.2018, якою ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 19.01.2018 про задоволення клопотання прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби прокуратури Київської області Біленка В.І. про призначення позапланової документальної перевірки та призначення позапланової документальної перевірки дотримання вимог податкового законодавства України ОСОБА_1 за період діяльності з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2017 року щодо встановлення суми збитків завданих державі при необлікованій реалізації нерухомого майна скасовано; постановлено нову ухвалу, якою клопотання прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби прокуратури Київської області Біленка В.І. про призначення позапланової документальної перевірки дотримання вимог податкового законодавства України ОСОБА_1 за період діяльності з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2017 року щодо встановлення суми збитків завданих державі при необлікованій реалізації нерухомого майна повернуто особі, яка її подала.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 27.11.2018 у справі № 805/2601/16-а аналіз ухвали про призначення перевірки (в межах спірних відносин відповідач визначений, як особа якій доручено проведення перевірки) свідчить про те, що за своїм характером призначена документальна позапланова перевірка характеризується як захід забезпечення кримінального провадження, а також як специфічна слідча (розшукова) дія.

Проведення перевірки податковим органом в межах кримінальної справи на виконання ухвали, зокрема слідчого судді, у будь-якому випадку є самостійною підставою її проведення, результати якої є доказом в кримінальному провадженні, скасування ухвали про призначення перевірки призводить до скасування наказу про її проведення, саме до скасування, а не до визнання незаконним на момент його прийняття.

Зокрема, така властивість індивідуальних адміністративних актів як їх чинність є необхідною передумовою дії цих актів, яка означає наявність у акта юридичної сили та дає змогу говорити про акт як явище правової дійсності.

Відмінність від встановлення протиправними актів індивідуальної дії та нормативно-правових актів є істотною та полягає, зокрема, в моменті втрати чинності такими актами. У разі визнання протиправним індивідуальний акт є таким, що не діє з моменту його прийняття, а нормативно-правовий акт, якщо інше не встановлене законом або не застережене судом, втрачає чинність після набрання законної сили судовим рішенням.

Винесення судового рішення у спосіб, не передбачений законом, унеможливлює виникнення у Контролюючого органу права на проведення перевірки за таким судовим рішенням; й навпаки, проведення перевірки на підставі наказу, який був прийнятий на виконання незаконної ухвали слідчого судді, свідчить про відсутність легітимної мети таких дій, навіть якщо така нелегітимність й виникла пізніше у часі.

Так, скасовуючи ухвалу слідчого судді про призначення перевірки позивача, Апеляційний суд м. Києва констатував відсутність в чинному Кримінальному процесуальному кодексі України правових норм, які передбачають повноваження слідчого судді надавати дозвіл на проведення позапланових документальних перевірок суб`єктів господарської діяльності та діяльності приватних осіб, а також, можливості звернення слідчого або прокурора з таким клопотанням.

Тобто, розгляд слідчим суддею подібного клопотання було визнано судом вищої інстанції позапроцесуальним, а винесену за його результатами ухвалу - незаконною.

У свою чергу, скасування судового рішення (у даному випадку - ухвали слідчого судді) свідчить про те, що такий судовий акт втрачає законну силу з моменту його прийняття (постановлення). Відтак акти індивідуальної дії (адміністративні акти), прийняті на підставі скасованого судового рішення, не можуть мати будь-якої юридичної сили з дня їх винесення, адже настання обумовлених вище наслідків зумовлене насамперед тим, що порушення, внаслідок яких судове рішення було визнане незаконними, мали місце вже на час прийняття такого акта.

Отже, оскільки ухвала слідчого судді про призначення перевірки позивача була скасована як така, що прийнята з порушенням норм процесуального права поза межами повноважень суду, у такому разі відпали підстави для проведення перевірки, що лягли в основу спірного у цій справі наказу.

Представник відповідача наголошував на тому, що спірний наказ був прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені податковим законодавством України, зокрема, на момент його прийняття ухвала слідчого судді була чинною й підлягала виконанню.

Оцінюючи такі доводи Контролюючого органу, суд зауважує, що у даному випадку не йде мова про порушення відповідачем будь-яких норм податкового законодавства при прийнятті спірного наказу про проведення перевірки. Визначальним моментом у цьому спорі є наступне: у разі скасування незаконного судового рішення як єдиної правової підстави для проведення перевірки, відсутні й підстави для проведення останньої.

Зазначене правозастосування відповідає висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 04.12.2019 по справі № 816/1938/18.

При цьому, варто зазначити, що скасовані рішення та ухвали суду першої або апеляційної інстанцій втрачають законну силу з моменту їх ухвалення/постановлення, а отже не можуть породжувати законні зобов`язання суб`єктам правовідносин, а тому рішення прийнятті на підставі скасованої ухвали не можуть мати будь-якої юридичної сили та не тягнуть будь-яких правових наслідків.

Така позиція суду ґрунтується на положеннях статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом та пункту 91 рішення Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 року у справі "Науменко проти України", в якій Суд вказав, що: "що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів».

Під остаточним рішенням у даному разі необхідно вважати ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14.06.2018, якою скасовано ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 19.01.2018, а тому сформована у ньому позиція суду не може бути поставлена під сумнів та тлумачитись двояко.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування наказу відповідача від 26.01.2018 № 152 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), оскільки такий наказ прийнятий на виконання судового рішення, яке в подальшому було скасовано.

Більш того, відповідно до доктрини з умовною назвою «плоди отруйного дерева», сформульованої Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з цих джерел, будуть такими ж. Докази, отримані з порушенням встановленого порядку, призводять до несправедливості процесу в цілому, незалежно від їх доказової сили. У рішеннях у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» ЄСПЛ застосував різновид цієї доктрини та вказав, що визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані з порушеннями, а також докази, яких не були б отримано, якби не було отримано перших.

Виходячи з того, що спірні податкові повідомлення-рішення, вимога про сплату боргу (недоїмки), рішення про застосування штрафних санкцій також прийняті на підставі висновків акта перевірки, складеного за результатами її проведення, суд дійшов висновку про необхідність їх скасування, не вдаючись до аналізу на відповідність закону самих порушень та, відповідно, задоволення позовних вимог в зазначеній частині.

Водночас, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним наказу Головного управління ДФС у Київській області від 26.01.2018 № 152, оскільки, як зазначалось вище, проведення перевірки Контролюючим органом в межах кримінальної справи на виконання ухвали, зокрема слідчого судді, у будь-якому випадку є самостійною підставою її проведення, результати якої є доказом в кримінальному провадженні, скасування ухвали про призначення перевірки призводить до скасування наказу про її проведення, саме до скасування, а не до визнання протиправним на момент його прийняття.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

З огляду на припис наведеної норми процесуального права, при розгляді судом спору щодо правомірності рішень контролюючого органу, яким платнику податків донараховані податкові зобов`язання чи відмовлено у наданні податкових вигод, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Також, Європейський суд з прав людини наголошує на необхідності реалізації принципу правової визначеності між платником податку та органом фіскальної служби, який здійснює адміністрування та контроль за сплатою податків та зборів таким платником податків, що відповідає прогнозованості діяльності суб`єкта владних повноважень. Рішення та дії контролюючого органу мають відповідати вимогам закону, й цілком закономірним та очікуваним є сподівання особи на дотримання контролюючим органом цієї вимоги. У разі, якщо особа постраждала від неправомірного рішення та дій контролюючого органу, особа має бути поновлена в своїх порушених правах судом відповідно до положень ст. 13 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України згідно із ст. 9 Конституції України Зазначене є "правомірним очікуванням" в світлі практики Європейського суду з прав людини.

В остаточному рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Полторацький проти України" від 29.04.2003 (заява № 38812/97) зазначається, що державні органи повинні діяти "відповідно до закону", що означає те, що діяльність державних органів повинна бути передбачувана для особи, тобто особа повинна бути здатна передбачити наслідки діяльності державних органів для себе. Аналогічні висновки Європейського суду з прав людини зроблені в пункті 27 Остаточного рішення у справі "Крюслін проти Франції" від 24.04.1990 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Ювіг проти Франції".

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 72-77, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Скасувати наказ Головного управління ДФС у Київській області від 26.01.2018 № 152 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

3. Скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області № від 14.03.2018, № від 14.03.2018, № від 14.03.2018, вимогу Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 14.03.2018, рішення Головного управління ДФС у Київській області № від 14.03.2018 про застосування штрафних санкцій за порушення пункту 4 частини другої статті 6 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зі змінами та доповненнями в частині неподання звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2015-2017 роки, рішення Головного управління ДФС у Київській області № від 14.03.2018 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, тобто за порушення пункту 2 частини 1 статті 7, статті 8, частини 2 статті 9 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

4. У позові про визнання протиправними наказу Головного управління ДФС у Київській області від 26.01.2018 № 152 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), дій Головного управління ДФС у Київській області з проведення перевірки на підставі наказу від 26.01.2018 № 152 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС у Київській області № від 14.03.2018, № від 14.03.2018, № від 14.03.2018, вимоги Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 14.03.2018, рішення Головного управління ДФС у Київській області № від 14.03.2018 про застосування штрафних санкцій за порушення пункту 4 частини другої статті 6 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зі змінами та доповненнями в частині неподання звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2015-2017 роки, рішення Головного управління ДФС у Київській області № від 14.03.2018 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, тобто за порушення пункту 2 частини 1 статті 7, статті 8, частини 2 статті 9 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - відмовити.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко