Справа № 826/16183/18
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

12 лютого 2020 року м. Київ№ 826/16183/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГенеральної прокуратури України
провизнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Генеральної прокуратури України, в якому просить:

- визнати протиправними дії Генеральної прокуратури України щодо несвоєчасного виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.01.2018 у справі №826/6148/16;

- зобов`язати Генеральну прокуратуру України сплатити на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.01.2018 у справі №826/6148/16 за період часу з 29.01.2018 по 21.06.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.10.2018 відкрито провадження у справі, призначено останню до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), а також встановлено сторонам строк для подання до суду відзиву, відповіді на відзив та заперечення.

01.11.2018 від представника відповідача через канцелярію суду надійшов відзив, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки станом на момент ухвалення судових рішень у справі №826/6148/16 підстави для їх добровільного виконання Генеральною прокуратурою України були відсутні, з огляду на відсутність відповідної заяви ОСОБА_1 та не зупинення ним адвокатської діяльності. Крім того, у відзиві представником відповідача наголошено на тому, що право на звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 29.01.2018 по 21.06.2018 у ОСОБА_1 виникло з часу видання наказу про поновлення його на посаді, а саме: з 21.06.2018. Проте, за твердженням представника відповідача, лише у жовтні 2018 ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, відтак, позивач пропустив строк звернення до суду, встановлений ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 підлягає залишенню без розгляду.

12.11.2018 від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, в якій останнім додатково наголошено на обґрунтованості заявлених позовних вимог. Також, у прохальній частині відповіді на відзив заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, з огляду на те, що позивачу не була відома судова практика Вищого адміністративного суду України (справа №К/9991/70477/12 (№2а-7140/12/2070), на яку посилається відповідач, згідно з якою ст. 233 Кодексу законів про працю України не поширюється на правовідносини зі стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення суду. За твердженням позивача, «знаючи її я б відразу звернувся з позовом в межах місячного строку, що визначений ч. 5 ст. 122 КАС України». На додаток позивачем зазначено, що відповідачем допущено затримку у виконанні рішення суду майже у 6 місяців, що вдвічі більше, ніж несвідомо пропущений ним строк при подачі даного позову, а також те, що за цей час не знищено документи, що стосуються предмету позову та відсутні інші перешкоди щодо розгляду справи по суті.

21.11.2018 від представника відповідача через канцелярію суду надійшли заперечення, в яких останнім фактично відтворено зміст відзиву та вказано про пропуск позивачем строку звернення до суду із заявленими позовними вимогами.

Також, 21.11.2018 від представника відповідача через канцелярію суду надійшла заява про залишення позову без розгляду, згідно яким, право на звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати за час затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 29.01.2018 по 21.06.2018 у ОСОБА_1 виникло з часу видання наказу про поновлення його на посаді, а саме: з 21.06.2018. Проте, за твердженням представника відповідача, лише у жовтні 2018 ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, відтак, позивач пропустив строк звернення до суду, встановлений ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи заву представника відповідача про залишення позову без розгляду, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За приписами ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

В аспекті спірних правовідносин суд вказує, що оскільки позивач звернувся з позовом про захист трудових прав, а Кодекс адміністративного судочинства України передбачає, що інші закони можуть встановлювати інші строки звернення до суду, то є достатні підстави для застосування положень ст. 233 Кодексу законів про працю України у цій частині.

У рішенні від 22.02.2012 у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що для середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені застосовуються положення ст. 233 Кодексу законів про працю України, а невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист заробітної плати №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (ч 1 ст. 24 Кодексу законів про працю України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження №12-301гс18), а також у постановах Верховного Суду від 10.10.2019 у справі №522/13736/15, від 24.01.2019 у справі №802/28/16-а, від 20.06.2018 у справі 823/761/17 та від 09.08.2019 у справі №420/5793/18.

Враховуючи те, що позивача було поновлено на посаді 21.06.2018, а 25.06.2018 зараховано на картковий рахунок середній заробіток за час вимушеного прогулу на виконання судових рішень у справі №826/6148/16, проте до суду позивач звернувся лише 04.10.2018, останнім пропущено трьохмісячний строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України.

У той же час, зазначені у відповіді на відзив підстави пропуску строку звернення до суду судом визнані неповажними, оскільки останні не пов`язані з існуванням обставин, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду.

Згідно з ч. 3 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

При цьому, у силу п. 8 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, зокрема, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

На підставі викладеного, а також з урахуванням того, що заявлені позовні вимоги є похідними одна від одної, у силу п. 23 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов до висновку про залишення позову ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії без розгляду.

Керуючись ст.ст. 122, 123, п. 8 ч. 1 ст. 240, ст.ст. 248, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

У Х В А Л И В:

1. Залишити без розгляду позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії

2. Копію ухвали про залишення позовної заяви без розгляду надіслати особам, які беруть участь у справі.

3. Роз`яснити позивачу, що особа, позовна заява якої залишена без розгляду, після усунення підстав, з яких заява була залишена без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Ухвала набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції порядку та в строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок