Справа № 320/4320/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2020 року м. Київ № 320/4320/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «Рідмен Груп Ресурс»

до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку України,

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - публічне акціонерне товариство «Інжбудсервіс»

про визнання протиправним та скасування рішення в частині,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Рідмен Груп Ресурс» (надалі - позивач), адреса: 01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, буд. 38, кім. 12 до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку (надалі - відповідач), адреса: 01010, м. Київ, вул. Московська, буд. 8, корпус 10, в якій позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 06 вересня 2018 року №611 в частині зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів ПАТ «Інжбудсервіс».

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача, внаслідок прийняття суб`єктом владних повноважень оскаржуваного рішення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2019 року адміністративна справа №320/4320/19 передана за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Протоколом автоматизованого розподілу між суддями від 05 серпня 2019 року для розгляду адміністративної справи №320/4320/19 визначено суддю Окружного адміністративного суду міста Києва Клочкову Н.В.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.09.2019 відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача, внаслідок прийняття суб`єктом владних повноважень оскаржуваного рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 06.09.2018 № 611 в частині зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів ПАТ «Інжбудсервіс».

Зважаючи на викладене, позивач вважає рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 06.09.2018 № 611 в частині зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів ПАТ «Інжбудсервіс» протиправним та просить його скасувати.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України), при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

27.07.2018 в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000018, внесеному 21.02.2018 до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, слідчим слідчого управління фінансових розслідувань ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві лейтенантом податкової поліції Павловим В.В. винесено постанову про заборону внесення змін до депозитарного обліку та проведення позапланової перевірки, якою зобов`язано Національну комісію з цінних паперів та фондового ринку України (надалі - Нацкомісія) на найближчому засіданні прийняти рішення про заборону внесення змін до депозитарного обліку стосовно ряду товариств за переліком, в тому числі, ПАТ «Інжбудсервіс».

06.09.2018 на виконання зазначеної постанови слідчого, Нацкомісією прийнято рішення № 611 «Щодо зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів», відповідно до якого з 07.09.2018 зупинено внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів, емітованих, у тому числі, ПАТ «Інжбудсервіс».

Вважаючи рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

В позовній заяві позивач посилається на те, що оскаржуване рішення від 06.09.2018 № 611 прийнято відповідачем без достатніх на те правових підстав, з порушенням вимог Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні», оскільки цим Законом не передбачено такої підстави для зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів, як постанова слідчого.

Згідно виписки Національного депозитарію України про стан рахунку в цінних паперах на 10.06.2019, ТОВ «Рідмен Груп Ресурс» є власником (депонент) ПАТ «Інжбудсервіс».

Окрім того, ТОВ «Рідмен Груп Ресурс» перебуває у стані ліквідації, однак не може завершити процедуру ліквідації, оскільки на балансі ТОВ «Рідмен Груп Ресурс» знаходяться заблоковані цінні папери ПАТ «Інжбудсервіс».

На виконання вимог ухвали суду від 17.09.2019 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти поданого позивачем позову та вважає позовні вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Постанова слідчого є обов`язковою до виконання Нацкомісією, остання не уповноважена та не зобов`язана перевіряти відомості, викладені у постанові слідчого, а також не уповноважена та не зобов`язана проводити перевірки юридичних осіб з метою перевірки відомостей, зазначених у постанові слідчого.

Твердження позивача про те, що він не може провести ліквідацію, оскільки на балансі знаходяться заблоковані цінні папери ПАТ «Інжбудсервіс», які не можуть бути включені в ліквідаційну масу, не означає, що оскаржуване рішення комісії є протиправним, а є намаганням позивача спонукати суд до аналізу постанови слідчого, в цілому, та аналізу фактичних обставин, які слідчий встановив в межах кримінального провадження. При цьому, правомірність прийняття слідчим ДФС постанови не може бути предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства взагалі, оскільки підвідомчість адміністративних судів не підміняє повноваження слідчих суддів.

Позивач безпосередньо міг звернутися з відповідною заявою до комісії щодо прийняття індивідуального рішення про відновлення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів ПАТ «Інжбудсервіс» для проведення відповідних операцій в депозитарній системі виключно з цінними паперами ПАТ «Інжбудсервіс», які належать позивачу для проведення ліквідаційної процедури, що позивачем зроблено не було.

НОРМИ ПРАВА

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Повноваження Нацкомісії у спірних правовідносинах визначені, зокрема, законами України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні», «Про депозитарну систему України».

Відповідно до ст. ст. 2, 3, 7, п. 30 ст. 8 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні» державне регулювання ринку цінних паперів здійснюється з метою, зокрема, створення умов для ефективної мобілізації та розміщення учасниками ринку цінних паперів фінансових ресурсів з урахуванням інтересів суспільства; гарантування прав власності на цінні папери; захисту прав учасників фондового ринку; контролю за прозорістю та відкритістю ринку цінних паперів; державне регулювання ринку цінних паперів здійснюється у таких формах: прийняття актів законодавства з питань діяльності учасників ринку цінних паперів; регулювання випуску та обігу цінних паперів, прав та обов`язків учасників ринку цінних паперів; видача ліцензій на здійснення професійної діяльності на ринку цінних паперів та забезпечення контролю за такою діяльністю; заборона та зупинення на певний термін (до одного року) професійної діяльності на ринку цінних паперів у разі відсутності ліцензії на цю діяльність та притягнення до відповідальності за здійснення такої діяльності згідно з чинним законодавством; реєстрація випусків (емісій) цінних паперів та інформації про випуск (емісію) цінних паперів; контроль за дотриманням емітентами порядку реєстрації випуску цінних паперів та інформації про випуск цінних паперів, умов продажу (розміщення) цінних паперів, передбачених такою інформацією; створення системи захисту прав інвесторів і контролю за дотриманням цих прав емітентами цінних паперів та особами, які здійснюють професійну діяльність на ринку цінних паперів; контроль за достовірністю інформації, що надається емітентами та особами, які здійснюють професійну діяльність на ринку цінних паперів, контролюючим органам; встановлення правил і стандартів здійснення операцій на ринку цінних паперів та контролю за їх дотриманням; пруденційний нагляд за професійними учасниками фондового ринку в межах діяльності, яка провадиться таким учасником на підставі виданої Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку ліцензії; контроль за системами ціноутворення на ринку цінних паперів; контроль за діяльністю осіб, які обслуговують випуск та обіг цінних паперів; проведення інших заходів щодо державного регулювання і контролю за випуском та обігом цінних паперів; основними завданнями НКЦПФР є, у тому числі: захист прав інвесторів шляхом застосування заходів щодо запобігання і припинення порушень законодавства на ринку цінних паперів, застосування санкцій за порушення законодавства у межах своїх повноважень; НКЦПФР має право для захисту інтересів держави та інвесторів у цінні папери зупиняти на підставі рішення Комісії внесення змін до системи реєстру власників іменних цінних паперів або до системи депозитарного обліку щодо цінних паперів певного емітента або певного власника на строк до усунення порушень, що стали підставою для прийняття такого рішення.

За правилами ч. 1 ст. 6 Закону України «Про депозитарну систему України» депозитарний облік цінних паперів - облік цінних паперів, прав на цінні папери та їх обмежень на рахунках у цінних паперах. Повноваження щодо прийняття рішення про внесення змін до депозитарного обліку наділена, зокрема, НКЦПФР.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що НКЦПФР є органом, що здійснює державне регулювання ринку цінних паперів, та органом, уповноваженим приймати рішення щодо зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку, зокрема, для захисту інтересів держави та інвесторів.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, оскаржуване рішення «Щодо зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів» прийнято НКЦПФР на підставі постанови слідчого, винесеної у зв`язку з проведенням досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Відповідно до п. 8 ч. 2, ч. 5 ст. 40, ч. ч. 3, 7 ст. 110 КПК України слідчий уповноважений, зокрема, приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом; слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого; рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне; постанова слідчого, прокурора, прийнята в межах компетенції згідно із законом, є обов`язковою для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується.

Порядок, строки оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого та прокурора під час досудового розслідування та на стадії підготовчого провадження у суді визначаються статтями 303-308 КПК України. Зі змісту даних статей вбачається, що рішення слідчого можуть бути оскаржені до слідчого судді.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (Spacek, s.r.o. v. The Czech Republic» №26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Аналізуючи поняття «якість закону» Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» (заява № 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини закон має відповідати якісним вимогам, насамперед вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України», заява № 39766/05, пункт 51; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України», заява № 33014/05, пункт 51, 52; «Свято-Михайлівська Парафія проти України», заява №77703/01, пункт 115; «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), заява № 18139/91, пункт 37; «Санді Таймс» проти Об`єднаного Королівства» (№ 1) («SundayTimes v. The United Kingdom (№ 1)»), серія А, № 30, пункти 48-49; «Мелоун протии Об`єднаного Королівства» («Malone v. The United Kingdom»), серія А, № 82, пункт 66); «Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції» («Margareta and Roger Andersson v. Sweden»), серія А, № 226-А, п. 75; «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France), № 11801/85, п. 27; «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France), серія А № 176-В, пункт 26; «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, пункт 56).

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково збігається з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Наприклад, у пунктах 70-71 рішення у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. згадані вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

ПОЗИЦІЯ СУДУ

Постанова слідчого слідчого управління фінансових розслідувань ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві лейтенанта податкової поліції Павлова В.В. про заборону внесення змін до депозитарного обліку та проведення позапланової перевірки від 27.07.2018 прийнята в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000018, внесеному 21.02.2018 до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, з метою зупинення руху цінних паперів на депозитарному рахунку окремих осіб та проведення перевірки відповідних рахунків.

Основним доводом щодо протиправності спірного рішення Нацкомісії позивач зазначає відсутність у останньої повноважень щодо прийняття таких рішень на підставі відповідної постанови слідчого.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Так, судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

КАС України визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах (стаття 1 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Справи на які поширюється юрисдикція адміністративних судів визначені у ч. 1 ст. 19 КАС України. У частині другій зазначеної норми процесуального закону перелічені спори, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, зокрема у ній зазначено справи що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства (пункт 2).

Предметом розгляду у цій справі є рішення суб`єкту владних повноважень щодо обмеження здійснення операцій у системі депозитарного обліку з цінними паперами певного емітента - встановлення обмеження на здійснення облікових операцій з усіма цінними паперами певного емітента.

Спірне рішення, як згадано вище, було прийнято на виконання постанови слідчого в рамках досудового розслідування. У запереченнях Нацкомісією доводів позивача покликання на існування постанови слідчого і обов`язковість її виконання було основним (ключовим) аргументом незгоди з тим, що Нацкомісія діяла незаконно, коли прийняла спірне рішення.

Водночас Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду звертає увагу, що згідно із ч. 5 КПК України, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Постанова слідчого є обов`язковою для виконання, але може бути оскаржена до слідчого судді, якщо особа вважає її незаконною. За результатами розгляду скарги на постанову слідчого постановляється ухвала слідчого судді, зокрема, про скасування рішення слідчого або про відмову у задоволенні скарги.

Крім того, питання щодо перевірки на предмет законності постанови слідчого, наслідком чого є скасування рішення слідчого або про відмову у задоволенні скарги, не може бути вирішено в рамках адміністративної справи, оскільки віднесено до кримінального судочинства.

Разом з цим, у матеріалах справи відсутні докази щодо визнання незаконною та скасування постанови слідчого у порядку кримінального судочинства, а тому така постанова слідчого підлягає обов`язковому виконанню Нацкомісією.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Суд також звертає увагу на те, що органам державної влади, в тому числі Нацкомісії не надано право ревізувати рішення органів (посадових осіб), які є обов`язковими для виконання, ухвалених в порядку КПК України, окрім «суду встановленого законом» в розумінні статті 6 Конвенції, що відповідає принципу правової визначеності, оскільки для безперешкодної реалізації прав людини та громадянина кожен повинен бути впевнений в тому, що гарантовані йому права є непорушними та підлягають належному захисту.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції та в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «належного урядування».

Принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Таким чином, постанова слідчого підлягала обов`язковому виконанню Нацкомісією, оскільки остання зобов`язана відповідно до ст. 19 Конституції України діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тобто, також і на підставі КПК України.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене, в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами у справі докази, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, з огляду на те, що слідчий як суб`єкт досудового розслідування у кримінальному провадженні наділений спеціальними державно-владними повноваженнями. Зокрема, у ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні слідчий уповноважений приймати процесуальні рішення у формі постанов, які є обов`язковими для виконання особами, прав та інтересів яких вони стосуються, а також органами державної влади та місцевого самоврядування, яким вони адресовані, а тому Нацкомісія зобов`язана була виконати постанову, винесену 27.07.2018 слідчим слідчого управління фінансових розслідувань ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві лейтенантом податкової поліції Павловим В.В. в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000018, внесеному 21.02.2018 до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, про заборону внесення змін до депозитарного обліку та проведення позапланової перевірки, якою зобов`язано Нацкомісію на найближчому засіданні прийняти рішення про заборону внесення змін до депозитарного обліку стосовно ряду товариств за переліком, в тому числі, ПАТ «Інжбудсервіс».

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Рідмен Груп Ресурс» до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - публічне акціонерне товариство «Інжбудсервіс» про визнання протиправним та скасування рішення в частині, залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова