Справа № 200/11085/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ВСТАНОВИВ:

Не погодившись із судовим рішенням, Головне управління ДФС у Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач порушив терміни сплати самостійно визначеного грошового зобов’язання через зарахування коштів в рахунок сплати податкового боргу у порядку черговості, відтак спірні податкові повідомлення-рішення є правомірними.

Вважає, що на позивача не розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (а.с. 64-66 т.2).

Представники сторін в судове засідання не з’явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

У користуванні позивача (на праві постійного користування) знаходяться земельні ділянки на території Краматорської міської ради, Біленьківської селищної ради та Ясногірської селищної ради, що підтверджується відповідними Державними актами на право постійного користування землею: серії II-ДН № 001791 (смт. Біленьке), II-ДН № 001895, II-ДН № 001790 (м. Краматорськ), II-ДН № 004021 (смт. Ясногірка), копії яких наявні в матеріалах справи (т. 1 а.с. 104-125).

За результатами перевірки відповідачем складено Акт від 30 травня 2019 року № 140/05-99-44-07/35391869 «Про результати камеральної перевірки своєчасності сплати узгоджених податкових зобов’язань з земельного податку Слов’янського регіонального виробничого управління Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», код ЄДРПОУ 35397869», яким зафіксовано, крім іншого, порушення позивачем термінів сплати самостійно визначеного грошового зобов’язання з земельного податку за лютий, березень 2019 року (т. 1 а.с. 17-20).

Зі співставлення роздруківок витягів з інтегрованої картки платника податків – Слов’янського РВУ з земельного податку з юридичних осіб (т. 1 а.с. 217-249), наданих позивачем платіжних доручень (т. 1 а.с. 126-216), акту перевірки від 30 травня 2019 року № 140/05-99-44-07/35391869 і розрахунків штрафних санкцій до спірних рішень випливає, що ГУ ДФС застосувало штрафні санкції за несвоєчасну сплату земельного податку внаслідок зарахування податковим органом сплачених позивачем коштів, незалежно від напряму їх сплати, на сплату грошового зобов`язання з земельного податку за періоди січень-червень 2016 року.

Відповідач, не погодившись із актом, направив 5 червня 2019 року на адресу позивача відповідні заперечення (т. 1 а.с. 21-24).

Головне управління ДФС у Донецькій області листом від 18 червня 2019 року № 4768/10/05-99-44-07 у відповідь на заперечення визначило, що висновки акту камеральної перевірки відповідають вимогам законодавства та залишаються без змін (т. 1 а.с. 25-29).

20 червня 2019 року відповідачем прийняті спірні повідомлення-рішення:

Як встановлено судом зазначені повідомлення-рішення отримані позивачем 25 червня 2019 року.

Відповідно до доданих до повідомлень-рішень розрахунків сума штрафу розрахована виходячи із несвоєчасної (за твердженням відповідача) сплати позивачем земельного податку за податковими деклараціями з плати за землю від 19 та 20 лютого 2019 року, строк сплати – 30 березня 2019 року, 30 квітня 2019 року (т. 1 а.с. 12, 14, 16)

Спірним питання даної справи є правомірність прийняття відповідачем вищевказаних податкових повідомлень-рішень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що підприємство зареєстровано та здійснює свою господарську діяльність та земельна ділянка також розташована у населеному пункті, на території яких здійснювалась антитерористична операція, пільги, встановлені статтею 6 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», поширюються на відповідача як платника орендної плати за землю, який перебував та перебуває на території проведення антитерористичної операції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються нормами Податкового кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) та Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року № 1669-VІІ (надалі - Закон № 1669-VII).

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з пунктом 54.1 статті 54 Податкового кодексу України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Відповідно до пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 286.2 статті 286 Податкового кодексу України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Згідно з підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Нормою пункту 287.3 статті 287 Податкового кодексу України передбачено, що податкове зобов'язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Відповідно до статті 59.1 Податкового кодексу України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу. При цьому, відповідно до п. 59.1 ст. 59 Податкового кодексу України, порядок надіслання платникові податків податкової вимоги є тотожним порядку надіслання податкового повідомлення-рішення. У свою чергу, відповідно до пункту 58.3 статті 58 Податкового кодексу України, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків, якщо його передано посадовій особі такого платника податків під розписку або надіслано листом з повідомленням про вручення.

Для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення було прийнято Закон України “Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції” (далі – Закон № 1669-VII).

Відповідно до статті 6 Закону № 1669-VII в редакції, чинній до 08 червня 2016 року, суб'єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, звільнено від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

Згідно з ч. 3 ст. 11 "Прикінцеві та перехідні положення" наведеного Закону, закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до статті 1 Закону № 1669 період проведення антитерористичної операції є часом між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територією проведення антитерористичної операції є територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Розпорядженням КМУ від 30 жовтня 2014 року № 1053-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція" на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1669-VII затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р. "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України" на виконання абзацу третього пункту 5 статті 1-1 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1669-VII був затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Законом України “Про внесення змін до Закону України “Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції” щодо безперешкодної діяльності органів місцевого самоврядування від 17 травня 2016 року № 1365-VIII тексти статей 6 та 7 Закону України № 1669 викладено в наступній редакції: "Звільнити суб'єктів господарювання від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності в населених пунктах згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону";"Скасувати суб'єктам господарювання орендну плату за користування державним та комунальним майном, розташованим в населених пунктах, згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону". Закон України від 17 травня 2016 року № 1365-VIII набрав чинності 8 червня 2016 року.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

В рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Статтею 6 Закону № 1669-VII в редакції чинній до 08 червня 2016 року передбачалося звільнення суб'єктів господарювання які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р “Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція” до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, включено місто Краматорськ, смт. Біленьке та смт. Ясногірка Донецької області (територія розташування земельних ділянок) та м.Маріуполь де розташоване Комунальне підприємство “Компанія “Вода Донбасу”.

На підставі наведеного позивач в період з 14 квітня 2014 року по 07 червня 2016 року включно був звільнений від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності, показник його зобов’язань за цей період є нульовим.

При цьому, позивач звільнений від сплати за користування землею у період з 14 квітня 2014 року по 07 червня 2016 року включно, втім не звільнений від обчислення цього податку, у зв’язку з чим відображення у деклараціях певних сум зобов’язань за зазначений період є належним виконанням передбаченого п. 286.2. ст. 286 ПК України обов’язку з обчислення плати за землю.

Відображення у період з 14 квітня 2014 року по 07 червня 2016 року включно певних сум зобов’язань не може автоматично зобов’язувати платника сплачувати такі зобов’язання, оскільки від їх сплати він звільнений на підставі ст. 6 Закону № 1669-VII.

Вказана стаття не передбачає будь-яких додаткових умов для звільнення платників від сплати за користування землею держаної і комунальної власності та не вимагає від платника вчинення додаткових дій. Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону № 1669-VII закони та інші нормативно-правові акти України (у тому числі Податковий кодекс України) діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Зі співставлення роздруківок витягів з інтегрованої картки платника податків – Слов’янського РВУ з земельного податку з юридичних осіб (т. 1 а.с. 217-249), наданих позивачем платіжних доручень (т. 1 а.с. 126-216), акту перевірки від 30 травня 2019 року № 140/05-99-44-07/35391869 і розрахунків штрафних санкцій до спірних рішень випливає, що ГУ ДФС застосувало штрафні санкції за несвоєчасну сплату земельного податку внаслідок зарахування податковим органом сплачених позивачем коштів, незалежно від напряму їх сплати, на сплату грошового зобов`язання з земельного податку за періоди січень-червень 2016 року.

Однак, наявність у позивача боргу зі сплати орендної плати з юридичних осіб не відповідає фактичному розрахунку (з урахуванням уточненої податкової звітності), відтак таке змінення призначення платежів зі сплати орендної плати є протиправним.

Відповідно до положень пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов’язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах в залежності від строків затримки до тридцяти днів 10%, більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов’язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Відтак, притягнення платника податків до відповідальності у вигляді штрафу з підстав, визначених цією нормою, передбачене саме за несплату узгодженої суми грошового зобов'язання. При цьому, за змістом вказаної норми розмір штрафу залежить від кількості днів затримки строку сплати суми грошового зобов’язання та визначається у відсотках від погашеної суми податкового боргу.

Так, подання платником податків у встановленому порядку контролюючому органу уточнюючого розрахунку/податкової декларації податкових зобов'язань чинним податковим законодавством не визначено як джерело погашення податкового боргу, а тому застосування штрафу до платника податків, на підставі оскаржуваних податкових повідомлень - рішень є безпідставним (до аналогічних висновків прийшов і Верховний Суд у постанові від 23 січня 2018 року за наслідками розгляду справи №810/2108/16).

При таких обставинах, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції що спірні податкові повідомлення-рішення є незаконними, необґрунтованими та таким, що не відповідають критеріям правомірності, які ставляться до рішення суб'єктів владних повноважень нормами Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 272, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Донецькій області - залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 лютого 2020 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова