Справа № 160/304/20
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2020 року Справа № 160/304/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Захарчук-Борисенко Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у м. Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій та рішення відповідача протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
10.01.2020 ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просив:
- визнати дії та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , довічної пенсії по інвалідності, починаючи з 01.11.2018 року, - протиправними;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , виплату призначеної йому довічно пенсії по інвалідності, починаючи з 01.11.2018 року, та здійснити виплату не отриманої пенсії за весь період з 01.11.2018 року до часу виконання рішення суду.
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є інвалідом з дитинства та з 01.02.2010 йому встановлено 3 групу інвалідності довічно. Через постійну безперервну зайнятість на державній службі, з 2011 року і дотепер, позивач постійно, але без реєстрації, мешкає у смт. Петрове Кіровоградської області.
09.10.2014 ОСОБА_1 зареєструвався за вищевказаною адресою, а до цього був зареєстрований в Луганській області. З 01.11.2018 відповідач припинив виплату пенсії по інвалідності, яку позивач отримував раніше.
Листом від 29.12.2018 за № 4923/03.20-26 відповідач повідомив позивача, що виплата пенсії йому припинена через реєстрацію його попереднього місця проживання у Луганській області та що йому потрібно отримати або статус внутрішньо переміщеної особи, або відмову в такому статусі.
ОСОБА_1 заперечував на такі дії відповідача, оскільки його переїзд і подальша реєстрація місця проживання у м. Кривий Ріг не були пов`язані із подіями на Сході України, він виїхав з Луганської області ще в 2011 році, саме через роботу.
05.09.2019 позивач знову звернувся до відповідача з проханням поновити йому пенсію з листопада 2018 року та виплатити її. Однак, листом від 25.09.2019 за № 6818/П-09 відповідач по суті надав аналогічну відповідь та виплату пенсії не поновив.
Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, а тому звернувся з даною позовною заявою до суду.
Ухвалою суду від 13.01.2020 було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у (у письмовому провадженні).
07.02.2020 до суду від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов відзив, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні з огляду на наступне.
Так, згідно з інформацією Управління праці та соціального захисту населення виконкому Саксаганської районної у місті ради (з Єдиної інформаційної бази про внутрішньо переміщених осіб від 19.12.2019 №02.5-52/9088) на обліку в управлінні як внутрішньо переміщена особа ОСОБА_1 не перебуває, довідка про внутрішньо переміщену особу не видавалась. Документи пенсійної справи підтверджують той факт, що позивач не є внутрішньо переміщеною особою та одночасно з тим позивачу не було відмовлено у видачі довідки у разі, коли відсутні обставини, що спричинили внутрішнє переміщення, зазначені у статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
Окрім того, в позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що він на теперішній час працює у Головному управлінні Держгеокадастру у Кіровоградській області державним кадастровим реєстратором та постійно проживає у Кіровоградській області. Отже, за місцем фактичної реєстрації ( АДРЕСА_1 ) позивач не проживає.
Таким чином, представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 необхідно вирішити питання встановлення статусу внутрішньо переміщеної особи або отримати відмову в такому статусі.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України, оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви, виходячи з наступного.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є інвалідом з дитинства та з 01.02.2010 йому встановлено 3 групу інвалідності довічно, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 , яке міститься в матеріалах справи.
Так, з 24.01.2011 по 17.07.2012 позивач працював у Петрівській селищній раді Кіровоградської області. З 18.07.2012 по 29.12.2012 позивач працював у Відділі Держкомзему у Петрівському районі Кіровоградської області. З 02.01.2013 по 29.10.2015 позивач працював у Відділі Держземагенства у Петрівському районі Кіровоградської області. З 30.10.2015 по 29.12.2016 позивач працював у Відділі Держгеокадастру у Петрівському районі Кіровоградської області. З 30.12.2016 і по теперішній час позивач працює у Головному управлінні Держгеокадастру у Кіровоградській області державним кадастровим реєстратором, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_3 від 03.08.2009 та копію довідки з місця роботи від 14.03.2019 47/59-19.
Відповідно до копії довідки № 1448 від 28.03.2019, виданої виконкомом Петриківської селищної ради, гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно з 2011 року мешкає без реєстрації в АДРЕСА_2 .
Згідно копії довідки про реєстрацію місця проживання особи від 19.08.2019 № 01.16-13/7-569 ОСОБА_1 з 09.10.2014 по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 29.12.2018 № 4923/03.20-26 відповідач, через Відділ з питань призначення та перерахунків пенсій № 16 управління застосування пенсійного законодавства, повідомив позивача, що виплата пенсії йому припинена через реєстрацію його попереднього місця проживання у Луганській області та що позивачу потрібно отримати або статус внутрішньо переміщеної особи, або відмову в такому статусі.
Відповідно до довідки від 29.03.2019 № 731, ОСОБА_1 станом на 29.03.2019 не перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення виконкому Саксаганської районної у місті ради як внутрішньо переміщена особа, особові дані не занесено до Єдиної Web-орієнтованої інформаційної технології формування сегменту «Облік ВПО» так, як громадянин із заявою про встановлення на облік не звертався.
05.09.2019 позивач знову звернувся до відповідача із заявою, в якій просив поновити йому виплату пенсії та виплатити заборгованість по пенсії за період листопад 2018 по вересень 2019 року.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 25.09.2019 № 6818/П-09 відповідач вказав, що позивачу необхідно вирішити питання встановлення статусу внутрішньо переміщеної особи, або отримати відмову в такому статусі, виплату пенсії не поновив.
Отже, матеріалами справи підтверджено, що з 01.11.2018 відповідач не виплачує позивачу пенсію по інвалідності.
Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, а тому звернувся з даною позовною заявою до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися, суд виходить з наступного.
Конституцією України закріплено основи соціальної спрямованості держави.
Так, згідно зі ст. 3, ст. 19, ст. 46 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.07.2003, пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства) за наявності страхового стажу, передбаченого ст. 32 цього Закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.
Згідно зі ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003, пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності. Інвалідам, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 цього Закону, пенсії по інвалідності призначаються довічно. Повторний огляд цих інвалідів провадиться тільки за їх заявою.
Право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист. Так, згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року за № 1058-ІV.
Згідно із статтею 1 Закону № 1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Частиною 3 статті 4 Закону № 1058-ІV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 1058-ІV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року за № 1058- ІV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058- ІV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону № 1058-ІV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з ч. 1 ст. 49 Закону № 1058- ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадка передбачених законом.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VІІ внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Абзацом 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 1706-VІІ встановлено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону № 1706-VІІ для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Однак, суд зауважує, що порядок та умови отримання пенсійних виплат регулюються виключно Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Судом встановлено, що наявності обставин, передбачених статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», для припинення виплати пенсії ОСОБА_1 не існувало, а отже відповідач не мав права припиняти йому виплату пенсії.
Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі №805/402/18 та у постанові від 17.05.2018 у справі №243/7032/17.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Частиною 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VІІІ передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Отже, припиняючи виплату пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії.
При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, зокрема, у рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.
Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що невиплату пенсії позивачу здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-ІV, та з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у його право власності і таке втручання не було законним.
Таким чином, дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області та його рішення щодо припинення ОСОБА_1 виплати пенсії по інвалідності суд вважає протиправними та такими, що завдають шкоди його законним правам та інтересам, у тому числі й праву позивачу на пенсійне забезпечення.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій, чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінюючи усі докази, надані суду, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до квитанції № 8 від 28.12.2019, оригінал якої міститься в матеріалах справи, за подання даного адміністративного позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень, 40 коп.).
Враховуючи задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , суд доходить висновку про наявність підстав для присудження документально підтверджених понесених позивачем судових витрат у розмірі 768,40 грн. на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.
Керуючись ст. ст. 139, 244, 245, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати дії та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , довічної пенсії по інвалідності, починаючи з 01.11.2018 року, - протиправними.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , виплату призначеної йому довічно пенсії по інвалідності, починаючи з 01.11.2018 року, та здійснити виплату не отриманої пенсії за весь період з 01.11.2018 року до часу виконання рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко