Справа № 803/1376/15-а
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2020-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 рокуЛьвівСправа № 803/1376/15-а пров. № А/857/10/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Бруновська Н.В.,

суддя Запотічний І.І.,

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

позивач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Прокуратури Волинської області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 10 липня 2015 року (головуючий суддя Микитюк Р.В., м.Івано-Франківськ, проголошено о 11:52:48) у адміністративній справі № 803/1376/15-а за позовом Прокурора міста Луцька до Луцької міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Палац учнівської молоді про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

23 червня 2015 року Прокурор м.Луцька звернувся в суд з позовом до Луцької міської ради, в якому просив визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо незабезпечення пандусом корпусів № 1 та № 2 Палацу учнівської молоді протиправною та зобов`язання відповідача вжити заходів щодо забезпечення пандусами корпусу № 1 та № 2 Палацу учнівської молоді.

В обґрунтування вимог адміністративного позову позивач покликався на те, що прокуратурою м. Луцька було вивчено стан дотримання прав дітей-інвалідів на безперешкодні умови доступу до об`єктів громадської інфраструктури, зокрема й освітнього призначення. Встановлено, що всупереч вимогам ст. 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та ст. 5 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», які встановлюють архітектурні вимоги до об`єктів інфраструктури для потреб інвалідів, відповідачем не забезпечено пандусами приміщення Палацу учнівської молоді.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 10 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, Прокуратура Волинської області подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржене рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, особа, яка її подала, покликається на неврахування судом першої інстанції того, що відповідач не вжив всіх передбачених заходів щодо влаштування пандусів на об`єкті соціальної інфраструктури, чим позбавив дітей-інвалідів можливості повноцінного користування Палацом учнівської молоді. Крім того, апелянт зазначає, що з необґрунтованих причин поза увагою суду першої інстанції залишена обставина тривалого невиконання міською радою подання прокурора № 98-844 вих. 13 від 19 лютого 2013 року.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року апеляційну скаргу прокуратури Волинської області задоволено частково, постанову Волинського окружного адміністративного суду від 10 липня 2015 року у справі № 803/1376/15-a скасовано, а адміністративний позов прокурора міста Луцька залишено без розгляду.

Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2019 року ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року скасовано та направлено на продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

02 січня 2020 року адміністративну справу №803/1376/15-а, разом із заявою, зареєстровано у Восьмому апеляційному адміністративному суді у зв`язку з їх передачею відповідно до частини третьої статті 29 Кодексу адміністративного судочинства України як визначеному частиною шостою статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суду, якому передаються справи Львівського апеляційного адміністративного суду, що ліквідований згідно з Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 455/2017 «Про ліквідацію апеляційних адміністративних судів та утворення апеляційних адміністративних судів в апеляційних округах».

Розгляд справи призначено на 10 лютого 2020 року.

Прокурор в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримує, просить їх задовольнити.

Решта учасників справи участь своїх представників в судовому засіданні не забезпечили, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Як встановлено судом з матеріалів справи, рішенням Луцької міської ради від 28 січня 2015 року за №69/10 «Про бюджет м. Луцька на 2015 рік» передбачено у бюджетних призначеннях управління капітального будівництва міської ради кошти в сумі 4 448 000 грн. для проведення капітального ремонту корпусу №2 Палацу учнівської молоді.

Із листа Луцької міської ради № 1.1-9/1960 від 07 квітня 2015 року вбачається, що під час виконання вказаних робіт планується облаштувати будівлю пандусами.

Листом № 1.1-9/2934 від 26 травня 2015 року Луцька міська рада повідомила позивача про те, що проектно-кошторисною документацією встановлення пандусів під час проведення капітального ремонту корпусу №2 Палацу не передбачено.

З огляду на наведене позивач вважав, що відповідач фактично не забезпечив Палац учнівської молоді облаштуванням пандусами, чим допустив протиправну бездіяльність та порушення вимог ст. 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та ст. 5 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», а тому звернувся до суду з відповідним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не допустив порушення прав дітей-інвалідів та протиправної бездіяльності щодо облаштування пандусів у Палаці учнівської молоді.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, зважаючи на наступне.

При прийнятті рішення апеляційний суд керується матеріальним правом, дійсним на момент виникнення спору.

Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні визначає Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». У частині першій статті четвертій цього закону (в редакції на момент виникнення спірних відносин.) встановлено, діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає у:

виявленні, усуненні перепон і бар`єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, у тому числі стосовно доступу до об`єктів громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу (далі - об`єкти фізичного оточення), транспорту, інформації та зв`язку, а також з урахуванням індивідуальних можливостей, здібностей та інтересів - до освіти, праці, культури, фізичної культури і спорту; охороні здоров`я; соціальному захисті; забезпеченні виконання індивідуальної програми реабілітації інвалідів; наданні пристосованого житла;

сприянні громадській діяльності.

Згідно ст. 5 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні визначено, що державна політика України у сфері реабілітації інвалідів зокрема формулює вимоги до об`єктів соціальної інфраструктури та інформації для створення безперешкодного доступу до них інвалідів шляхом усунення природних, комунікаційних і архітектурних перешкод.

Реалізація державної політики у сфері реабілітації інвалідів покладається на органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які у співпраці та партнерстві з громадськими організаціями інвалідів забезпечують розробку і виконання програм для запобігання виникненню інвалідності, компенсації вад і розладів функцій організму особи, створення умов для їх усунення шляхом медичної, психолого-педагогічної, психологічної, фізичної, професійної, трудової, фізкультурно-спортивної, соціальної реабілітації інвалідів, дітей-інвалідів.

За своєю правовою природою бездіяльність суб`єкта владних повноважень це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Бездіяльність може проявлятися у різних формах та має триваючу часову ознаку, щодо невиконання покладених на суб`єкта владних повноважень обов`язків.

Дійсно, нормативними актами про захист інвалідів встановлені певні вимоги для об`єктів інфраструктури, де відбувається реабілітація інвалідів.

Як підтверджується матеріалами справи рішенням міської ради від 28 січня 2015 року за №69/10 «Про бюджет м. Луцька на 2015 рік» виділено кошти на капітальний ремонт Палацу учнівської молоді в 2015 році. Орган місцевого самоврядування зазначав, що в його рішенні вказано лише суму коштів, яка виділена для ремонту, а перелік конкретних робіт буде вказаний у проектно-кошторисній документації.

Листом № 1.1-9/2934 від 26 травня 2015 року Луцька міська рада повідомила позивача про те, що проектно-кошторисною документацією встановлення пандусів під час проведення капітального ремонту корпусу №2 Палацу, не передбачено, однак в 2015 році до корпусу №1 та №2 заплановано встановити пандуси за позабюджетні кошти.

Разом з тим, з матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що на момент розгляду справи в суді першої інстанції ремонтні роботи тривали та і орієнтовний час їх завершення був жовтень 2015 року. Відповідач, 25 червня 2015 року провів відповідну нараду з приводу облаштування пандусів, та дав доручення на його облаштування замовнику будівництва та підряднику.

З огляду на викладене суд приходить висновку, що відповідач не допустив протиправної діяльності, та вжив відповідних заходів щодо здійснення капітального ремонту Палацу учнівської молоді, з урахуванням вимог законодавства про основи соціального захисту інвалідів в Україні.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оцінюючи доводи скаржника, суд виходить з того, що всі його доводи, викладені в апеляційній скарзі, збігаються з доводами, викладеними у позові, досліджувалися судом першої інстанції з наданням їм належної правової оцінки. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у апеляційній скарзі не зазначено.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв оскаржену постанову з додержанням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Прокуратури Волинської області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 10 липня 2015 року у адміністративній справі № 803/1376/15-а без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді Н. В. Бруновська
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 12 лютого 2020 року