Справа № 759/2179/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 року м. Київ № 759/2179/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2

до Першої Київської державної нотаріальної контори,

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне територіальне управління юстиції у місті Києві,

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва зі Святошинського районного суду міста Києва за підсудністю надійшла позовна заява ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 (надалі - позивач), адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 до Першої Київської державної нотаріальної контори (надалі - відповідач), адреса: 01135, місто Київ, проспект Перемоги, будинок № 11, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне територіальне управління юстиції у місті Києві (надалі - третя особа), адреса: 01001, місто Київ, провулок Музейний, будинок № 2д, в якій позивач просить визнати бездіяльність Першої Київської державної нотаріальної контори протиправною та зобов`язати її виконати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 червня 2018р., зняти арешт з 5/12 частини жилого будинку АДРЕСА_3 .

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 11 червня 2019 адміністративна справа № 759/2179/19 передана на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 серпня 2019 для розгляду адміністративної справи № 759/2179/19 визначено суддю Окружного адміністративного суду міста Києва Клочкову Н.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.08.2019 справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Першої Київської державної нотаріальної контори, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, прийнято до провадження.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача внаслідок протиправних дій та бездіяльності відповідача. Відповідач відзиву на позов до суду не подав.

За правилами ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У поясненнях третя особа зазначає, що вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі -КАС України), при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 та її неповнолітня дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є спадкоємицями за заповітом в рівних частинах майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 р. ОСОБА_3 Спадковим майном померлого є 5/12 житлового будинку АДРЕСА_3 .

Позивачка звернулася з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рафалович-Полегойко В.Ф., однак з`ясувалося, що будинок АДРЕСА_3 знаходиться під арештом, що накладений Першою Київською державною нотаріальною конторою на підставі листа Головного управління капітального будівництва Київської держадміністрації № 046-201 від 06.03.1997р.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27.06.2018, яке набрало законної сили 27.07.2018р. задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє також від імені малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ГУЮ у м. Києві, Першої Київської державної нотаріальної контори, третя особа: ОСОБА_5 про зняття арешту з жилого будинку; зобов`язано Першу Київську державну нотаріальну контору зняти арешт з 5/12 частин жилого будинку АДРЕСА_3 , що належала ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцями майна якого є ОСОБА_1 та неповнолітня ОСОБА_2 , законним представником якої її ОСОБА_1 , що був накладений 19.10.2004 реєстратором Першою Київською державною нотаріальною конторою на підставі листа 046-201 від 06.03.1997р. Головного управління капітального будівництва Київської держадміністрації, реєстраційний номер обтяження 1389840; зобов`язано Першу Київську державну нотаріальну контору зняти арешт з 5/12 частин жилого будинку АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2003, що був накладений 19.10.20004р. реєстратором Першою Київською державною нотаріальною конторою на підставі листа 046-201 від 06.03.1997. Головного управління капітального будівництва Київської держадміністрації, реєстраційний номер обтяження 1389840.

Листом № 7946/02-32 від 04.08.2018р. Перша Київська державна нотаріальна контора повідомила ОСОБА_1 про неможливість виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27.06.2018р. у зв`язку з тим, що арешт накладений на весь будинок, погасити його в частині 5/12 технічно неможливо.

Вважаючи зазначену бездіяльність протиправною, позивач звернулася до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

В позовній заяві позивач посилається на те, що вона та її дочка ОСОБА_2 є спадкоємицями за заповітом в рівних частинах майна її покійного чоловіка ОСОБА_3 , з яким вона перебувала у шлюбі з 20.02.2009 по день його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2. Спадковим майном померлого ОСОБА_3 є 5/12 частин жилого будинку АДРЕСА_3 з яких 1/6 частина належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2003 після смерті його батька - ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, а ј частина - на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25.03.2011. Належні померлому ОСОБА_3 частини будинку зареєстровані за ним на праві власності в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна».

З метою успадкування зазначеного вище майна звернулася з заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рафалович-Полегойко В.Ф., однак з`ясувалося, що будинок АДРЕСА_3 знаходиться під арештом, що накладений Першою Київською державною нотаріальною конторою на підставі листа Головного управління капітального будівництва Київської держадміністрації № 046-201 від 06.03.1997.

Арешт було накладено у зв`язку з тим, що низка будинків в цьому мікрорайоні, в тому числі, і зазначений будинок № 9 підлягали знесенню, а їх мешканці відселенню. Частина мешканців була відселена, в тому числі, з Ѕ частини зазначеного будинку, а інша частина мешканців мікрорайону, в тому числі, з Ѕ будинку № 9, залишилися не відселеними через припинення будівництва новобудов у цьому мікрорайоні.

Головне управління капітального будівництва Київської держадміністрації, до повноважень якого входили питання відселення мешканців з мікрорайону, ліквідовано.

У зв`язку з тим, що установа за зверненням якої накладено арешт, звернулася до суду з відповідним позовом.

Так, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27.06.2018р., яке набрало законної сили 27.07.2018р. задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє також від імені малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ГУЮ у м. Києві, Першої Київської державної нотаріальної контори, третя особа: ОСОБА_5 про зняття арешту з жилого будинку; зобов`язано Першу Київську державну нотаріальну контору зняти арешт з 5/12 частин жилого будинку АДРЕСА_3 , що належала ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ., спадкоємцями майна якого є ОСОБА_1 та неповнолітня ОСОБА_2 , законним представником якої її ОСОБА_1 , що був накладений 19.10.2004р. реєстратором Першою Київською державною нотаріальною конторою на підставі листа 046-201 від 06.03.1997р. Головного управління капітального будівництва Київської держадміністрації, реєстраційний номер обтяження 1389840; зобов`язано Першу Київську державну нотаріальну контору зняти арешт з 5/12 частин жилого будинку АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2003р., що був накладений 19.10.20004р. реєстратором Першою Київською державною нотаріальною конторою на підставі листа 046-201 від 06.03.1997р. Головного управління капітального будівництва Київської держадміністрації, реєстраційний номер обтяження 1389840. Однак, відповідач відмовляється виконати зазначене вище рішення суду.

Просила визнати бездіяльність Першої Київської державної нотаріальної контори протиправною та зобов`язати її виконати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 червня 2018р., зняти арешт з 5/12 частини жилого будинку АДРЕСА_3 .

Відповідач відзиву на позов до суду не направляв.

Третя особа Головне територіальне управління юстиції у місті Києві направили до суду свої письмові пояснення, в яких заперечували проти поданого позивачем позову та вважають позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

На заяву ОСОБА_1 щодо виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27.06.2018 про зняття арешту з 5/12 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , Перша Київська державна нотаріальна контора листом № 7946/02-32 від 04.08.2018 пояснила наступне.

На підставі листа № 046-201 від 06.03.1997 у зв`язку з відселенням громадян та наданням їм житла, Головним управлінням капітального будівництва Київської державної адміністрації, Першою Київською державною нотаріальною конторою 11.03.1997 було накладено арешт на весь житловий будинок АДРЕСА_3 , номер обтяження 1389840. Зазначені відомості знаходяться в реєстрі - Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, який припинив свою роботу з 01.01.2013. Вносити зміни або будь-яку інформацію в цей реєстр технічно неможливо. Арешти, які було зареєстровано до 2013 в цьому реєстрі, при знятті арешту повинні бути погашені та перенесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У зв`язку з тим, що арешт накладений на весь будинок, погасити його в частині 5/12 технічно неможливо. Для зняття арешту необхідно рішення суду про зняття арешту з усього будинку.

НОРМИ ПРАВА

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

За правилами ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом; кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України; судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом; невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

За правилами ч. ч. 1-3 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень; до суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). На нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах або займаються приватною нотаріальною діяльністю, законом може бути покладено вчинення інших дій, відмінних від нотаріальних, з метою надання їм юридичної вірогідності; нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Законом України «Про виконавче провадження», а саме ст. 1 передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У п. 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (Spacek, s.r.o. v. The Czech Republic» № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Аналізуючи поняття «якість закону» Європейський суд з прав людини у п. 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» (заява № 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, закон має відповідати якісним вимогам, насамперед вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України», заява № 39766/05, п. 51; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України», заява № 33014/05, п. п. 51, 52; «Свято-Михайлівська Парафія проти України», заява № 77703/01, п. 115; «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), заява № 18139/91, п. 37; «Санді Таймс» проти Об`єднаного Королівства» (№ 1) («SundayTimes v. The United Kingdom (№ 1)»), серія А, № 30, п. п. 48-49; «Мелоун проти Об`єднаного Королівства» («Malone v. The United Kingdom»), серія А, № 82, п. 66); «Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції» («Margareta and Roger Andersson v. Sweden»), серія А, № 226-А, п. 75; «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France), № 11801/85, п. 27; «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France), серія А № 176-В, п. 26; «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, п. 56).

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково збігається з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

Наприклад, у п. п. 70-71 рішення у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, п. 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, п. 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, п. 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. згадані вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Згідно ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в ред. чинній по момент виникнення спірних правовідносин) підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» (в ред. чинній по момент виникнення спірних правовідносин) примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

ПОЗИЦІЯ СУДУ

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27.06.2018р., яке набрало законної сили 27.07.2018 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє також від імені малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ГУЮ у м. Києві, Першої Київської державної нотаріальної контори, третя особа: ОСОБА_5 про зняття арешту з жилого будинку; зобов`язано Першу Київську державну нотаріальну контору зняти арешт з 5/12 частин жилого будинку АДРЕСА_3 , що належала ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ., спадкоємцями майна якого є ОСОБА_1 та неповнолітня ОСОБА_2 , законним представником якої її ОСОБА_1 , що був накладений 19.10.2004р. реєстратором Першою Київською державною нотаріальною конторою на підставі листа 046-201 від 06.03.1997р. Головного управління капітального будівництва Київської держадміністрації, реєстраційний номер обтяження 1389840; зобов`язано Першу Київську державну нотаріальну контору зняти арешт з 5/12 частин жилого будинку АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2003р., що був накладений 19.10.20004р. реєстратором Першою Київською державною нотаріальною конторою на підставі листа 046-201 від 06.03.1997р. Головного управління капітального будівництва Київської держадміністрації, реєстраційний номер обтяження 1389840.

Листом № 7946/02-32 від 04.08.2018р. Перша Київська державна нотаріальна контора повідомила ОСОБА_1 про неможливість виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27.06.2018р. у зв`язку з тим, що арешт накладений на весь будинок, погасити його в частині 5/12 технічно неможливо.

Відтак, мала місце відмова відповідача (тобто відповідачем вчинено дію, а не допущено бездіяльність), з якою не погодився позивач, а тому відсутні підстави стверджувати про наявність саме бездіяльності з боку відповідача, оскільки звернення позивача було розглянуто по суті та надано відмову, з якою позивач не погодився.

Звертаючись до адміністративного суду з позовом, позивач одночасно просить зобов`язати Першу Київську державну нотаріальну контору виконати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 червня 2018, зняти арешт з 5/12 частини жилого будинку АДРЕСА_3 .

Зазначені вимоги не підлягають задоволенню у зазначений позивачем спосіб, оскільки порядок примусового виконання рішення суду передбачений нормами Закону України «Про виконавче провадження», тобто позивач повинна була отримати, у встановленому законом порядку, виконавчий документ та звернути його для примусового виконання з метою виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 червня 2018.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; п. 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; п. 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити, як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, п. 29).

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч. ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Згідно ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Беручи до уваги вищенаведене, в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки саме бездіяльність відповідача не мала місце, оскільки мали місце конкретні дії, які позивачем в межах предмету позову не оскаржуються, а щодо зобов`язання вчинити дії відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки чинне законодавство передбачає інший порядок виконання судового рішення, яким позивач не скористалась з невідомих суду причин.

За таких обставин підстави для стягнення судового збору відсутні.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Першої Київської державної нотаріальної контори, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова