Справа № 160/5604/19
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 лютого 2020 року м. Дніпросправа № 160/5604/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2019 року (суддя Юхно І.В., м. Дніпро) у справі №160/5604/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС в Дніпропетровській області

про визнання протиправними дій та скасування вимоги,-

встановив:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДФС в Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління ДФС в Дніпропетровській області по нарахуванню ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 21 030,90 грн;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС в Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 №Ф-1669-54/425 на суму 21 030,90 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що обчислення єдиного внеску та формування вимоги про сплату боргу здійснюється не лише на підставі актів перевірки, а й на підставі даних з інформаційної системи органу доходів і зборів платника податків. Несвоєчасне направлення відповідачем вимоги про сплату недоїмки не може бути самостійною підставою для її скасування.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення норм матеріального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі позивач, зокрема, зазначив про те, що відповідач не проводив перевірку правильності нарахування та сплати позивачем єдиного внеску, звітність з ЄСВ та податкову звітність з 2005 року позивач на подавав, з огляду на що відсутні належні та допустимі докази обчислення єдиного податку в сумі 21030,96 грн.

Вказує, що дії відповідача по нарахуванню боргу з ЄСВ позивачу виключно на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів є протиправними.

Крім того, позивач зазначає, що відповідач своєчасно не повідомив позивача про виникнення заборгованості на початковому етапі, а недобросовісно очікував, коли вказана сума зросте, щоб виставити більшу суму заборгованості.

Позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач перебував на обліку як фізична особа-підприємець в Петропавлівській державній податковій інспекції Західно-Донбаського управління Головного управління ДФС у Дніпропетровській області з 10.11.2005 року по 07.06.2019 року.

Станом на 30.04.2019 року за даними інтегрованої картки платника (далі - ІКП) по ФОП ОСОБА_1 обліковувалася недоїмка у розмірі 21 030,90 грн., у зв`язку з чим Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 №Ф-1669-54/425 на вищезазначену суму.

07.06.2019 року ФОП ОСОБА_1 припинив свою підприємницьку діяльність, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис 3000290.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №480/4656/18; адміністративне провадження №К/9901/25355/19.

Таким чином на позивача у спірних правовідносинах законодавчо покладено обов`язок самостійного визначення бази для нарахування ЄСВ, але її розмір може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Відповідно до інтегрованої картки платника, станом на 30.04.2019 року відповідачем ФОП ОСОБА_1 було здійснено нарахування єдиного соціального внеску наступним чином:

- за 2017 рік у сумі 8 448,00 грн, граничний строк сплати до 09.02.2018 року (704 грн *12 місяців);

- 1 квартал 2018 у сумі 2 457,18 грн, граничний строк сплати до 19.04.2018 року (819,06 грн * 3 місяці);

- 2 квартал 2018 у сумі 2 457,18 грн, граничний строк сплати до 19.07.2018 року (819,06 грн * 3 місяці);

- 3 квартал 2018 у сумі 2 457,18 грн, граничний строк сплати до 19.10.2018 року (819,06 грн * 3 місяці);

- 4 квартал 2018 у сумі 2 457,18 грн, граничний строк сплати до 21.01.2019 року (819,06 грн * 3 місяці);

- 1 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2019 року (918,06 грн *3 місяці).

Згідно ч. 12 ст. 9 Закону № 2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Судом встановлено, що позивачем сплата вищезазначених сум не здійснювалась.

За таких обставин, встановлений Законом №2464-VI обов`язок щодо сплати єдиного соціального внеску позивачем у спірних правовідносинах виконано не було.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що обчислення єдиного внеску здійснюється лише на підставі актів перевірки або звітності, що подається платником, є необґрунтованими та суперечать вимогам Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449, прийнятої на виконання вимог Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року №2464-VI.

Підпунктом 2 пункту другого розділу VII вказаної Інструкції передбачено, що розрахунок цієї фінансової санкції (за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску) здійснюється на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

Підставою формування оскаржуваної вимоги №Ф-1669-54/425 від 11.05.2019 року є дані інформаційних систем органу доходів і зборів, про що зазначено у самій вимозі.

Правова позиція, аналогічна викладеній, сформульована в постанові Верховного Суду від 13 листопада 2018 року у справі №813/4686/16.

Суд апеляційної інстанції погоджується із наданою судом першої інстанції оцінкою посиланням позивача на те, що відповідач його своєчасно не повідомив про виникнення заборгованості, внаслідок чого вона збільшилась. Допущення контролюючим органом несвоєчасного направлення вимоги про сплату недоїмки не може бути самостійною підставою для її скасування, враховуючи факт встановленого порушення вимог законодавства з боку платника єдиного внеску. Крім того, відповідно до положень частини 16 статті 25 Закону №2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Враховуючи вищевикладене, оскаржувані дії та рішення відповідача є правомірними.

Згідно ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в справі немає.

Керуючись ст. ст. 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2019 року у справі №160/5604/19 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко