Справа № 331/3481/19
Суддя: Антоненко М. В.
Дата ухвалення: 2020-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

10.02.2020 2а/331/9/2020 331/3481/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2020 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний м. Запоріжжя області у складі:

головуючого - судді Антоненка М.В.

за участю секретаря Андрієнко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя у порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Москаленко Вікторії Валеріївни про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до інспектора 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Москаленко Вікторії Валеріївни про скасування постанови серії ЕАВ № 1358879 від 24.07.2019 року по справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24 липня 2019 року інспектором 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції Москаленко Вікторією Валеріївною (далі за текстом - Відповідач) було складено постанову серії ЕАВ № 1358879 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (далі за текстом - Постанова) на ОСОБА_1 , та притягнуто його до адміністративної відповідальності за ч. З ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення України (далі за текстом - КупАП), і як наслідок накладено стягнення у вигляді штрафу у розмір 510 гривень.

Відповідно до змісту Постанови, зазначено, що ОСОБА_1 ніби то порушив пункт 12 «Швидкість руху» Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року (далі за текстом - ПДР), а саме перевищив встановлені обмеження швидкості більше ніж на 50 км/год., а саме рухався зі швидкістю 100 км/год.

Вважає, що дана постанова є незаконною та підлягає скасуванню оскільки, дійсно 24.07.2019 року ОСОБА_1 рухався по прибережній автомагістралі у м. Запоріжжя (саме по прибережній автомагістралі, а не «набережній магістралі». Вулиці «набережна магістраль» у м. Запоріжжі не існує згідно офіційного переліку вулиць у м. Запоріжжя), де був зупинений співробітниками патрульної поліції, які відразу йому повідомили, що він перевищив швидкість і вони складуть на нього постанову про притягнення до адміністративної відповідальності. ОСОБА_1 зазначив, що не погоджується, оскільки не скоював зазначеного правопорушення, якщо постанова ж буде винесена то вона буде протиправною, також він просив надати йому і докази його порушення і залучити при розгляді справи про притягнення його до адміністративної відповідальності його адвоката, проте йому було відмовлено.

Вважає що постанова є не законною, оскільки вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, а отже відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у якій визначено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, а отже враховуючи викладене зазначена постанова є незаконною та підлягає скасуванню.

Згідно ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини справи та зазначені норми КУпАП, вважає, що він жодного порушення ПДР не вчиняв, а отже в його діях не має жодної протиправної винної дії і тому відповідач не мав права накладати на нього адміністративне стягнення у виді штрафу.

Відповідно до ст. 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про:

-дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення;

-транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак);

-технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався);

-розмір штрафу та порядок його сплати;

-правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження;

-відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Постанова по справі повинна містити вирішення питання про вилучені речі і документи, а також вказівку про порядок і строк її оскарження.

Враховуючи викладену норму закону на думку позивача ОСОБА_1 вона складена з порушенням норм закону оскільки у постанові не вірно та не точно в супереч діючому законодавству зазначено час та місце зазначеного адміністративного правопорушення, адже ніякого адресу «Набережна магістраль» у м. Запоріжжі не існує, також не зазначено, яким саме чином було встановлено порушення ОСОБА_1 швидкості, крім зазначеного не зазначено обов`язкову вказівку будь-якої постанови, а саме не зазначено порядок і строки її оскарження.

Зазначає, якщо допустити, що вимірювання швидкості руху відповідачем було здійснено приладом із функцією фото- та відоефіксації у ручному режимі, то у відповідності до Закону України «Про національну поліцію», Поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні....

Виходячи з зазначеної норми, а також положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (Національна поліція, на підставі ст. 1 зазначеного Закону, є центральним органом виконавчої влади, а відтак, на неї розповсюджується вказане конституційне положення). Відповідач, будучи поліцейським, не мав права використовувати прилад із функціями фото- та відеофіксації не у автоматичному режимі, проте винесена постанова свідчить про правопорушення саме не в автоматичному режимі.

Також вважає, що відповідачем винесено оскаржувану постанову із істотним порушенням його прав та правових гарантій. Постанову винесено на місці вчинення правопорушення та відразу після того, як правопорушення, ніби-то, було вчинено. За таких умов ОСОБА_1 не мав часу та, відповідно, фізичної можливості скористатися своїми правами, передбаченими ст. 268 КпАП України, зокрема, подавати докази, заявляти клопотання, користуватися правовою допомогою, тощо. Конституційний Суд України у Рішенні № 5-рп/2015 від 26 травня 2015 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення вирішив:

Положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення "за місцем його вчинення" визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.» При цьому у мотивувальній частині Рішення Конституційний Суд спеціально зауважив: «Згідно з частиною першою статті 268 Кодексу особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржувати постанову у справі. Крім того, у цій правовій нормі передбачено, що справа про адміністративне правопорушення повинна розглядатися в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; за відсутності такої особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. У наведених положеннях Кодексу визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності. Водночас вказані положення є законодавчими гарантіями об`єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, реалізація яких можлива лише у разі, якщо між стадією складення протоколу про адміністративне правопорушення і стадією розгляду відповідної справи по суті існуватиме часовий інтервал, достатній для підготовки до захисту кожному, хто притягається до адміністративної відповідальності. ...Скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 Кодексу.»

Таким чином, той факт, що винесення постанови безпосередньо на місці вчинення правопорушення (на дорозі), а не за місцезнаходженням відповідного органу, та без надання часу на реалізацію відповідних прав, є порушенням право особи, яка притягається до відповідальності, - прямо визнаний Конституційним Судом України, рішення якого є обов`язковим до виконання на усій території України.

Зауважує, що не складання відповідачем протоколу про адміністративне правопорушення не дало ОСОБА_1 можливості ніяким чином висловити свою незгоду із винністю у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки ніде, окрім протоколу, він свою позицію зафіксувати не зміг би. Ніякого пояснення відповідачем у ОСОБА_1 не відбиралося. У оскаржуваній постанові ніяким чином його пояснення або незгода із винністю у вчиненні адміністративного правопорушення не відображені. Тим більше він не міг подати клопотання, скористатися правовою допомогою, тощо, за такої процедури.

ОСОБА_1 зазначає, що грубі порушення вимог ст. 268 КУпАП України щодо нього при винесенні оскаржуваної постанови відповідачем є очевидними.

До постанови у справі про адміністративне правопорушення не долучено доказів, передбачених ст. 251 КУпАП України, а саме: протоколу у справі про адміністративне правопорушення, пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновку експерта, речових доказів, тощо.

За таких умов, на думку ОСОБА_1 , постанову слід визнати такою, що її винесено без достатніх доказів.

На підставі вищевикладеного просить суд визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕАВ № 1358879 від 24.07.2019 року винесену інспектором 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції Москаленко Вікторією Валеріївною.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12.08.2019 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено до слухання на 30.10.2019 року на 13 год. 30 хв.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 10.02.2020 року на 09 год. 30 хв.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з*явився. Надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 статті 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відповідач інспектора 1 роти 3 батальйону УПП в Запорізькій області ДПП лейтенант поліції Москаленко В.В. у судове засідання, які були призначені на 30.10.2019 року та 10.02.2020 року не з*явилася. Судові повістки на вказані дати УПП у м. Запоріжжя ДПП отримало, що підтверджується відміткою на поштових повідомленнях про вручення поштових відправлень, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без її участі.

Вивчивши надані докази, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 288 КУпАП, постанову про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено у районний суд у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими цим кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з вимогами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законодавством встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 КАС України передбачено, що місцевим судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 2 статті 74 КАС України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.-ч. 2,5 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Позивачем ОСОБА_1 в обґрунтування вимог надано суду копію оскаржуваної постанови серії ЕАВ № 1358879 від 24.07.2019 року, згідно з якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 510 гривень за порушення, передбачене ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (п. 12 ПДР України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 293 КУпАП орган при розгляді скарги на постанову про адміністративне правопорушення перевіряє законність та обґрунтованість постанови та може прийняти одне із рішення як скасування постанови.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, належно повідомлений відповідач до суду не з*явився будь-яких заперечень суду не надав.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Аллене де Рібем проти Франції» від 10 лютого 1995 року підкреслив, що принцип презумпції невинуватості порушується, «якщо суд оголосить обвинуваченого винним, коли його вина не була попередньо доведена».

У справі «Барбера, Мессеге і Жабардо проти Іспанії» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 6 грудня 1988 року зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

У рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЕСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року].

Також Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь - які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваженнями, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У справі «Надточій проти України» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 15.05.2008 року відзначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення (п. 21 рішення).

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпція, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

В рекомендації № R (91)1 Комітету Міністрів Ради Європи Державам - членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991року рекомендовано урядам держав - членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принци 7).

За таких обставин та враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі, так як факт порушення Правил дорожнього руху України не є доведеним інспектором 1 роти 3 батальйону УПП в Запорізькій області ДПП лейтенантом поліції Москаленко В.В.

Керуючись ст. ст. 241-246, 250, 286 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Москаленко Вікторії Валеріївни про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, задовольнити.

Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху від 24.07.2019 року серії ЕАВ № 1358879, винесену інспектором 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції Москаленко Вікторією Валеріївною про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 510,00 грн. за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП.

Рішення може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його ухвалення.

Суддя: М.В. Антоненко