Справа № 640/11489/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 року м. Київ № 640/11489/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доМіністерства розвитку громад та територій України
провизнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу

представники сторін:позивач - ОСОБА_1 ; представник позивача - Горлатий О.В.; відповідача - Єфремова А.Ю.
ВСТАНОВИВ:

25.06.2019 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (надалі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.05.2019 № 212/К/ОС «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- зобов`язати Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України поновити позивача на посаді, рівнозначній посаді заступника начальника самостійного відділу;

- стягнути з Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.05.2019.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він обіймав посаду заступника начальника Відділу управління державної власності та захисту інтересів держави та одночасно був керівником вказаного відділу у зв`язку з тим, що посада начальника відділу була вакантною; наказом № 12 від 04.02.2019 було змінено назву Відділу управління державної власності та захисту інтересів держави на Відділ управління державної власності, підпорядковано відділ Департаменту адміністративно-організаційного забезпечення та ліквідовано Сектор захисту інтересів держави; позивач написав заяву про переведення його на нижчу, ніж він займав, посаду, а саме: на посаду начальника Відділу управління державною власністю; заява позивача була проігнорована, позивач не був переведений на посаду начальника Відділу управління державною власністю та отримав попередження про подальше вивільнення; відповідно до ч. 2 ст. 43 Закону України «Про державну службу» не вважається зміною істотних умов державної служби зміна назви структурного підрозділу державного органу або посади, не пов`язана із зміною функцій державного органу та основних посадових обов`язків; згідно із ч. 4 ст. 43 та ст. 87 Закону України «Про державну службу» позивач міг бути звільнений, тільки якщо в Міністерстві немає для нього рівноцінних або нижчих посад державної служби; таким чином наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.05.2019 № 212/К/ОС «Про звільнення ОСОБА_1 » є незаконним та підлягає скасуванню.

Справу відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Пащенку К.С.

04.07.2019 ухвалою суду було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 640/11489/19, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 22.08.2019.

22.07.2019 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що позивачем не доведено факту порушення його прав; 19.03.2019 позивачу було запропоновано 21 вакантну посаду в апараті Міністерства; наказ Мінрегіону № 12 від 04.02.2019 «Про затвердження та введення в дію структури апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України» прийнятий в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законами України; 28.02.2019 т.в.о. державного секретаря Мінрегіону було видано наказ № 63 К/ОС «Про ведення в дію штатного розпису Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на 2019 рік»; нова структура Міністерства передбачає 491 штатну одиницю, а отже порівняно із 512 штатних одиниць попередньої структури має місце скорочення; про це позивача було проінформовано Попередженням про подальше вивільнення, з яким позивач ознайомився 19.03.2019; за вказаних обставин права позивача порушені не були.

В судовому засіданні 22.08.2019 суд, заслухавши пояснення представників сторін, оголосив перерву до 17.10.2019.

01.10.2019 до суду від відповідача надійшло письмове клопотання про долучення до матеріалів справи копії постанови КМУ від 02.09.2019 № 829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади».

11.10.2019 до суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 640/11489/19 до набрання законної сили рішенням у справі № 640/5139/19 за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказів Мінрегіону від 04.02.2019 № 12 «Про затвердження та введення в дію структури апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України» та від 28.02.2019 № 63К/ОС «Про ведення в дію штатного розпису Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на 2019 рік» та у справі № 640/6991/19 за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу Мінрегіону від 18.03.2019 № 112 К/ОС «Про оголошення конкурсу на зайняття вакантних посад державної служби категорії «Б» та «В»; визнання противоправними дій Мінрегіону щодо непереведення заступника начальника Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави ОСОБА_1 , на посаду начальника Відділу управління державної власністю Департаменту адміністративно-організаційного забезпечення та зобов`язання відповідача вчинити дії щодо переведення ОСОБА_1 на дану посаду.

Ухвалою суду від 17.10.2019, у зв`язку із прийняттям постанови КМУ № 829 від 02.09.2019 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» та перейменуванням Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на Міністерство розвитку громад та територій України, назву відповідача по справі було замінено на Міністерство розвитку громад та територій України.

Ухвалою суду від 17.10.2019 у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у адміністративній справі № 640/11489/19 до набрання законної сили рішеннями у адміністративних справах № 640/5139/19 та № 640/6991/19 було відмовлено.

В судовому засіданні 17.10.2019 суд, заслухавши пояснення представників сторін, поставив на обговорення питання про розгляд справи в порядку письмового провадження. Представники сторін не заперечували щодо розгляду справи в порядку письмового провадження. Суд ухвалив адміністративну справу, відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України, розглядати в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

04.02.2019 Віце-прем`єр міністр України - Міністр регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України Зубко Г. прийняв наказ № 12 «Про затвердження та введення в дію структури апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України», яким затвердив та ввів в дію з 22.02.2019 структуру апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України; наказав т.в.о. державного секретаря І. Корховому подати на затвердження до Національного агентства України з питань державної служби перелік посад працівників апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, які виконують функції з обслуговування відповідно до Закону України «Про державну службу» та затвердити штатний розпис апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України за погодженням з Міністерством фінансів України; визнав таким, що втратив чинність, наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 04.06.2018 № 128 «Про затвердження та введення в дію структури апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України».

Відповідно до введеної в дію Структури, до складу апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України входить, серед іншого, Департамент адміністративно-організаційного забезпечення (32 штатні одинці), який в свою чергу складається із: організаційного відділу (4 штатні одиниці), відділу по роботі із зверненням громадян та забезпечення доступу до публічної інформації (4 штатні одиниці), загального відділу (12 штатних одиниць), відділу адміністративного забезпечення (5 штатних одиниць), відділу управління державною власністю (6 штатних одиниць).

18.03.2019 ОСОБА_1 звернувся до т.в.о. державного секретаря Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України із заявою про переведення на посаду начальника Відділу управління державною власністю Департаменту адміністративно-організаційного забезпечення.

19.03.2019 ОСОБА_1 був ознайомлений із попередженням про подальше вивільнення, в якому зазначено, що:

- відповідно до наказу Мінрегіону від 04.02.2019 № 12 «Про затвердження та введення в дію структури апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України» введено в дію нову структуру апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України;

- згідно із наказом Мінрегіону від 28.03.2019 № 63 К/ОС «Про введення в дію штатного розпису Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на 2019 рік» введено в дію з 01.03.2019 штатний розпис Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на 2019 рік, затверджений т.в.о. державного секретаря І. Корховим 20.02.2019 і погоджений Міністерством фінансів України 26.02.2019, в якому скорочена штатна чисельність Мінрегіону на 21 одинцю;

- посаду заступника начальника Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави скорочено.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.05.2019 № 212/К/ОС «Про звільнення ОСОБА_1 » заступника начальника Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави ОСОБА_1 27.05.2019 було звільнено із займаної посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Не погоджуючись із вказаним наказом, ОСОБА_1 звернувся із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби;

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України «Про державну службу».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів;

7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про державну службу»).

Підстави припинення державної служби наведені законодавцем в ст. 83 Закону України «Про державну службу», відповідно до п. 4 ч. 1 якої державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу (ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу»).

Аналіз наведених правових норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що в разі вивільнення працівника (державного службовця) у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу, реорганізації державного органу тощо, роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. І лише якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення, роботодавець звільняє такого державного службовця.

Тобто, виключними та вичерпними підставами звільнення з причин скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу, реорганізації державного органу є або неможливість переведення на іншу посаду відповідно до його кваліфікації, або відмова від такого переведення.

Аналогічної позиції притримується і Верховний Суд України, який в постанові від 18.10.2017 у справі № 6-1723цс17 зазначив: «однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації».

До того ж в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вказано, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Отже, суд досліджує матеріали справи на предмет того, чи мали місце зміни в структурі Міністерства розвитку громад та територій України та чи пропонувалася позивачу інша робота в Міністерстві розвитку громад та територій України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України та інші центральні органи виконавчої влади.

Діяльність міністерств та інших центральних органів виконавчої влади ґрунтується на принципах верховенства права, забезпечення дотримання прав і свобод людини і громадянина, безперервності, законності, забезпечення єдності державної політики, відкритості та прозорості, відповідальності.

Міністерства діють за принципом єдиноначальності. Інші центральні органи виконавчої влади діють за принципом єдиноначальності, якщо інше не передбачено законом. Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України (ч. 1, 2 ст. 2, ч. 1 ст. 3 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»).

Згідно із ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністр як член Кабінету Міністрів України здійснює повноваження, визначені Законом України «Про Кабінет Міністрів України», в тому числі щодо спрямування та координації діяльності центральних органів виконавчої влади. Міністр як керівник міністерства затверджує структуру апарату міністерства і його територіальних органів.

Діючи в рамках наданих Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» повноважень, 04.02.2019 Віце-прем`єр міністр України - Міністр регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України Зубко Г. видав наказ № 12 «Про затвердження та введення в дію структури апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України», яким затвердив та ввів в дію з 22.02.2019 структуру апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України; наказав т.в.о. державного секретаря І. Корховому подати на затвердження до Національного агентства України з питань державної служби перелік посад працівників апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, які виконують функції з обслуговування відповідно до Закону України «Про державну службу» та затвердити штатний розпис апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України за погодженням з Міністерством фінансів України; визнав таким, що втратив чинність, наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 04.06.2018 № 128 «Про затвердження та введення в дію структури апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України».

Відповідно до введеної в дію Структури, до складу апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України входить, серед іншого, Департамент адміністративно-організаційного забезпечення (32 штатні одинці), який в свою чергу складається із: організаційного відділу (4 штатні одиниці), відділу по роботі із зверненням громадян та забезпечення доступу до публічної інформації (4 штатні одиниці), загального відділу (12 штатних одиниць), відділу адміністративного забезпечення (5 штатних одиниць), відділу управління державною власністю (6 штатних одиниць).

Відповідно до наказу від 04.02.2019 № 12 «Про затвердження та введення в дію структури апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України», Переліку посад працівників апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, які виконують функції з обслуговування відповідно до Закону України «Про державну службу», затвердженого Головою Національного агентства України з питань державної служби К. Ващенком 18.02.2019, 28.02.2019 т.в.о. державного секретаря І. Корховий видав наказ № 63К/ОС «Про ведення в дію штатного розпису Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на 2019 рік», яким введено в дію з 01.03.2019 штатний розпис апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на 2019 рік, затверджений т.в.о. державного секретаря І. Корховим 20.02.2019 та погоджений Міністерством фінансів України 26.02.2019; наказано Управлінню (службі) управління персоналом у зв`язку із введенням у дію штатного розпису провести організаційні заходи з кадрових питань відповідно до вимог чинного законодавства.

Як вбачається із штатного розпису на 2019 рік апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, загальна штатна чисельність працівників апарату становить 491 штатну одиницю; до складу апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України входить, серед іншого, Департамент адміністративно-організаційного забезпечення (32 штатні одинці), який в свою чергу складається із: організаційного відділу (4 штатні одиниці), відділу по роботі із зверненнями громадян та забезпечення доступу до публічної інформації (4 штатні одиниці), загального відділу (12 штатних одиниць), відділу адміністративного забезпечення (5 штатних одиниць), відділу управління державною власністю (6 штатних одиниць).

28.03.2019 цільова структура Мінрегіону була схвалена на ХІІІ засіданні Координаційної ради з питань реформування державного управління.

Таким чином, з наведеного вбачається, що в структурі Міністерства розвитку громад та територій України відбулися зміни, зокрема, було затверджено нову структуру та скорочено 21 штатну одиницю.

19.03.2019 ОСОБА_1 був ознайомлений із попередженням про подальше вивільнення, в якому зазначено, що:

- відповідно до наказу Мінрегіону від 04.02.2019 № 12 «Про затвердження та введення в дію структури апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України» введено в дію нову структуру апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України;

- згідно із наказом Мінрегіону від 28.03.2019 № 63 К/ОС «Про введення в дію штатного розпису Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на 2019 рік» введено в дію з 01.03.2019 штатний розпис Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на 2019 рік, затверджений т.в.о. державного секретаря І. Корховим 20.02.2019 і погоджений Міністерством фінансів України 26.02.2019, в якому скорочена штатна чисельність Мінрегіону на 21 одинцю;

- посаду заступника начальника Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави скорочено.

Крім того, вказаним попередженням про подальше вивільнення ОСОБА_1 , були запропоновані наявні в Мінрегіоні вакантні посади в кількості 21 шт, зокрема посади: начальника відділу нормативно-методичного забезпечення в житловій сфері управління нормативно-методичного забезпечення Департаменту систем життєзабезпечення та житлової політики; начальника відділу проектів будівництва щодо розбудови місцевої пожежної охорони та шкільних навчальних закладів Департаменту з питань проектування об`єктів будівництва, технічного регулювання та науково-технічного розвитку; начальника відділу збереження традиційного середовища та створення безбар`єрного простору Департаменту містобудування, архітектури та планування територій; начальника відділу координації діяльності Держархбудінспекції та Атестаційної архітектурно-будівельної комісії Департаменту містобудування, архітектури та планування територій; заввідувача сектору економічних, договірних та трудових відносин у будівництві Управління ціноутворення, економіки та договірних відносин у будівництві тощо.

До того ж, у вказаному попередженні відповідач проінформував позивача, що в разі відмови від переведення на одну із запропонованих посад позивач підлягатиме звільненню відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Однак в графі попередження «Погоджуюсь на переведення на іншу посаду» позивач не поставив свій підпис.

За вказаних обставин суд вважає, що відповідачем були дотримані вимоги чинного законодавства щодо пропонування позивачеві іншої роботи.

Таким чином, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із скороченням посади заступника начальника Відділу управління державної власністю та захисту інтересів держави, яку обіймав позивач, останньому було запропоновану іншу роботу в Міністерстві регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Втім, доказів того, що позивач погодився на переведення на посаду із запропонованого відповідачем списку вакантних посад, як то підпису у відповідній графі попередження про вивільнення від 19.03.2019 або подання заяви про переведення на посаду із запропонованого відповідачем списку вакантних посад, матеріали справи не містять.

Отже, наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.05.2019 № 212/К/ОС «Про звільнення ОСОБА_1 » заступника начальника Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави ОСОБА_1 27.05.2019 було звільнено із займаної посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Враховуючи викладене вище, та приймаючи до уваги той факт, що відповідачем були дотримані вимоги чинного законодавства при звільнені позивача, суд не вбачає правових підстав для скасування наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.05.2019 № 212/К/ОС «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із п. 23 ч. 1 ст. 4 КАС України похідна позовна вимога - це вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Отже, позовні вимоги про зобов`язання Міністерства розвитку громад та територій України поновити позивача на посаді, рівнозначній посаді заступника начальника самостійного відділу та про стягнення з Міністерства розвитку громад та територій України на користь позивача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 28.05.2019 є похідними по відношенню до позовних вимог про скасування наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.05.2019 № 212/К/ОС, а відтак не підлягають задоволенню.

З приводу твердження позивача про те, що в даному випадку мала місце зміна назви структурного підрозділу державного органу, яка не вважається зміною істотних умов державної служби, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 43 Закону України «Про державну службу» не вважається зміною істотних умов державної служби зміна назви структурного підрозділу державного органу або посади, не пов`язана із зміною функцій державного органу та основних посадових обов`язків.

Натомість, як вбачається із п. 3 листа Мінрегіону (вих. № 1/23.2/2845-19 від 22.02.2019) в даному випадку мала місце ліквідація Відділу управління державною власністю як самостійного структурного підрозділу та створення нового Відділу управління державною власністю у складі Департаменту адміністративно-організаційного забезпечення.

Тобто відбулась не зміна назви відділу, як стверджує позивач, а саме ліквідація одного структурного підрозділу та створення іншого.

І той факт, що новостворений Відділ управління державною власністю у складі Департаменту адміністративно-організаційного забезпечення має функції, аналогічні функціям Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави, не змінює юридичної суті структурних змін, тобто не свідчить про зміну назви відділу.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 43 Закону України «Про державну службу» підставами для зміни істотних умов державної служби є:

1) ліквідація або реорганізація державного органу;

2) зменшення фонду оплати праці державного органу;

3) скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Зміною істотних умов державної служби вважається зміна:

1) належності посади державної служби до певної категорії посад;

2) основних посадових обов`язків;

3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення;

4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу;

5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби (ч. 4 ст. 43 Закону України «Про державну службу»).

У той же час скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу є підставою для припинення державної служби у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі відповідно до п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Згідно із ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» процедура вивільнення державних службовців на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті визначається законодавством про працю. У такому разі положення ст. 43 Закону не застосовуються.

До того ж, на підставі ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці (наприклад, зміни структури державного органу, що тягне за собою скорочення деяких посад державної служби, проте фактичне скорочення чисельності або штату державних службовців органу не відбувається та відсутні обставини для зміни істотних умов державної служби, що передбачені ч. 3 ст. 43 Закону України «Про державну службу», а саме за новоутвореною посадою встановлюються нові посадові обов`язки, а не змінюються основні посадові обов`язки, які були визначені для посади, що скорочена).

Зважаючи на викладене, суд доходить висновку, що:

- про зміну істотних умов державної служби (належності посади державної служби до певної категорії посад, зміну основних посадових обов`язків, умов оплати праці або соціально-побутового забезпечення, режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу, зміни місця розташування державного органу) - державний службовець має бути повідомлений відповідно до статті 43 Закону;

- про зміни в організації виробництва і праці (припинення структурних підрозділів державного органу та/або скорочення посад державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу) при відсутності обставин для зміни істотних умов державної служби, передбаченої ст. 43 Закону України «Про державну службу», - державний службовець має бути попереджений про наступне вивільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому звільнення державних службовців здійснюється з дотриманням положень ст. 49-2 КЗпП України, у тому числі передбачених гарантій та обов`язку власника запропонувати іншу роботу (посаду державної служби (за наявності).

- про скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідацію або реорганізацію державного органу при відсутності обставин для зміни істотних умов державної служби, передбаченої ст. 43 Закону України «Про державну службу», - державний службовець має бути попереджений про наступне вивільнення відповідно до ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». При цьому, такому державному службовцю за наявності вакантних посад у державному органі має бути запропонована інша рівноцінна посада державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - інша робота (посада державної служби) у цьому державному органі.

Як зазначалось вище, позивач був належним чином попереджений про скорочення штатної чисельності Мінрегіону згідно із ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та позивачу були запропоновані наявні в Мінрегіоні вакантні посади.

Втім доказів того, що позивач погодився на переведення на одну із запропонованих посад, матеріали справи не містять.

З приводу поданої позивачем 18.03.2019 заяви про переведення на посаду начальника Відділу управління державною власністю Департаменту адміністративно-організаційного забезпечення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу» державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Отже з наведеного вбачається, що чинним законодавством про державну службу не передбачено обов`язкового переведення державного службовця без проведення конкурсу. Навпаки, ст. 41 Закону України «Про державну службу» керівнику державної служби надано право прийняти рішення про переведення державного службовця без обов`язкового проведення конкурсу або не приймати такого рішення.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В даному випадку питання про розподіл судових витратах не вирішується, оскільки відповідачем не надано доказів понесення судових витрат.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко