Справа № 522/19922/15-а
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 р.м.ОдесаСправа № 522/19922/15-а

Головуючий в 1 інстанції: Науменко А.В. рішення суду першої інстанції прийнято у м. Одеса 16 жовтня 2019 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О, Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участі третьої особи Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення,-

встановиВ:

23 вересня 2015 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_2 (далі по тексту ОСОБА_2 , позивач) до Виконавчого комітету Одеської міської ради (далі по тексту ВК ОМР, відповідач), третя особа: Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів, про визнання незаконним та скасування рішення.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2019 року замінено первісного позивача ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , її правонаступником ОСОБА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2019 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа: Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів, про визнання незаконним та скасування рішення.

Роз`яснено, що позивач має право звернутися за захистом свого порушеного права власності в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, 12.12.2019 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на порушення судом норм процесуального права.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що позов був поданий до виконавчого комітету Одеської міської ради, який є суб`єктом владних повноважень з приводу його незаконного рішення, яке суперечить правам та інтересам позивача, а тому він не згоден з висновком суду першої інстанції про те, що ця справа повинна розглядатися в порядку цивільного судочинства.

У зв`язку з цим, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2019 року та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом до Виконавчого комітету Одеської міської ради у своїй позовній заяві ОСОБА_2 просила: «визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 279 від 27.08.2015 року в частині демонтажу нежитлового приміщення першого поверху площею 42 кв.м., розташованого за адресою м. Одеса, вул. Академіка Глушка 10.»

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась, на те що вищевказане нежитлове приміщення, 1/2 якого належить їй на праві приватної власності, незаконно демонтоване відповідачем, тому як не є тимчасовою спорудою, а капітальною будівлею.

Закриваючи провадження в адміністративній справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки вимоги позивача стосуються оскарження рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради у рамках приватно-правових відносин, захист зазначених позивачем інтересів може відбуватись лише із застосуванням цивільно-правових засобів, а справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що, в свою чергу, виключає її розгляд в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 року у справі Сокуренко і Стригун проти України вказав, що суд який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням адміністративного судочинства, згідно ч.1 ст.2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Публічно-правовий спір, згідно п.2 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України, - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

До компетенції адміністративних судів, у відповідності до п.1 ч.1 ст.19 КАС України, належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

У Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» зазначено, що, для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з`ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Системний аналіз норм права дає підстави вважати, що публічно-владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб`єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Колегія суддів звертає увагу на те, що для того, щоб кваліфікувати спір як публічно-правовий, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою. Разом з тим сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Як встановлено матеріалами справи, виникнення спірних правовідносин обумовлено прийняттям на думку позивача протиправного рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 279 від 27.08.2015 року в частині демонтажу нежитлового приміщення першого поверху площею 42 кв.м., розташованого за адресою м. Одеса, вул. Академіка Глушка 10, 1/2 якого належить позивачу на праві приватної власності.

На підтвердження факту належності на праві приватної власності 1/2 вищевказаного нежитлового приміщення ОСОБА_2 додала до позову правовстановлюючі документи, а саме - копію технічного паспорту від 24.05.2013 року, копію свідоцтва про право власності від 15.08.2013 року на 1/2 нежитлового приміщення першого поверху загальною площею 42 кв. м. за адресою м.Одеса, проспект академіка АДРЕСА_1 10 (т.1а.с.5-10). Співвласником даного приміщення згідно свідоцтва від 15.08.2013 року є ОСОБА_4 (т.1 а.с.9).

Проте, з матеріалів справи вбачається, що оскаржуване позивачем рішення № 279 від 27.08.2015 року було мотивоване вимогами підпункту 2 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», мало назву «Про демонтаж тимчасових споруд».

Згідно додатку до цього рішення демонтажу підлягала серед інших тимчасових споруд і тимчасова споруда, розташована за адресою АДРЕСА_1 (ФОП ОСОБА_4 ).

Підставою для прийняття виконавчим комітетом Одеської міської ради оскаржуваного рішення про демонтаж тимчасової споруди є невиконання власником тимчасової споруди вимоги (припису) про демонтаж протиправно розміщеної тимчасової споруди, оскільки вона була розміщена всупереч вимогам чинного законодавства без паспорту прив`язки та договору з уповноваженим органом (а.с.60-66,а.с.72).

Факт демонтажу тимчасової споруди за вказаною адресою підтверджується Актом виконаних робіт по демонтажу дрібнороздрібної торгової мережі (тимчасового спорудження, елементів вуличної торгівлі) від 17.09.2015 року (а.с.90).

Згідно матеріалів справи, тимчасова споруда, яка належала ФОП ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 була окремим об`єктом.

Колегія суддів також погоджується з позицією суду першої інстанції стосовного того, що орган місцевого самоврядування в цих відносинах виступає як суб`єкт права власності на земельну ділянку, на якої розташоване майно позивача, а не як суб`єкт владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що мотивування позову ОСОБА_2 та заявлені у справі позовні вимоги випливають із відносин, що мають приватноправовий характер.

Крім того, посилання позивача на норми цивільного законодавства додатково вказують на те, що ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом з метою захисту свого приватного права на нежитлову будівлю (нерухоме майно) розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

До того ж суд першої інстанції правильно визначив, що за своєю правовою природою оскаржуване у справі № 522/19922/15-а рішення - є актом індивідуальної дії, який відповідно до вимог п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України вичерпав свою дію його виконанням.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідач не здійснював стосовно позивача жодних владних управлінських функцій, що виключає наявність між сторонами публічно-правового спору.

Позовні вимоги ОСОБА_2 стосуються оскарження рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради у рамках приватноправових відносин, захист зазначених позивачем інтересів може відбуватись лише із застосуванням цивільно-правових засобів, а тому дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.