Справа № 460/1853/19
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2020-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 рокуЛьвівСправа № 460/1853/19 пров. № 857/13763/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Старунського Д.М., Качмара В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року (суддя першої інстанції Дорошенко Н.О., м. Рівне, 31жовтня 2019 року),

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (далі - УДВС ГТУЮ у Рівненській області) про:

визнання незаконним і протиправним ненадання відповідачем обґрунтованих відповідей у встановлений строк відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15-20 Закону України «Про звернення громадян» за зверненнями (заявою) позивача від 28.03.2019 щодо відновлення виконавчих проваджень на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 щодо заяви ОСОБА_1 ;

зобов`язання розглянути звернення позивача (заяву) від 28.03.2019 до відповідача щодо відновлення виконавчих проваджень на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа Кононов та інші), куди входить і заява ОСОБА_1 та дати обґрунтовану відповідь;

зобов`язання відновити виконавчі провадження, які попередньо були ним знищені, зокрема:

виконавче провадження по виконанню ухвали Володимирецького районного суду від 16.07.2002;

виконавче провадження по виконанню ухвали Володимирецького районного суду від 26.06.2008;

виконавче провадження по виконанню постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2008;

стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 200000 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо неналежного розгляду та ненадання ОСОБА_1 обґрунтованої відповіді за результатами розгляду заяви від 28.03.2019 про відновлення виконавчих проваджень на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 (справа «Кононова та інші проти України»). Зобов`язано Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області вирішити питання, з приводу якого звернувся ОСОБА_1 із заявою від 28.03.2019, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У позові в частині позовних вимог про зобов`язання відновити виконавчі провадження та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Із таким судовим рішенням в частині відмови у позові не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, просив скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог й постановити нове - про повне задоволення позову. Обґрунтовуючи незгоду, зазначив, що рішення судів, зазначені в рішення Європейського суду з прав людини залишилися невиконаними, що порушує його основні права. Тому виконавча служба зобов`язана поновити виконавчі провадження. При цьому висновок суду про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву не вирішує спір по суті і не поновлює порушених прав, оскільки відповідач у даному випадку не вправі діяти на власний розсуд, а повинен вчинити дії, передбачені чинним законодавством. Також зауважив, що висновки суду щодо непідтвердження спричинення йому моральної шкоди безпідставними, оскільки протиправна бездіяльність відповідача завдала йому шкоди.

У судове засідання сторони не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду. Так позивач отримав телефонограму особисто 31 січня 2020 року об 11:27 год. Відповідач був повідомлений про час та місце судового розгляду шляхом надіслання судової повістки на офіційну електронну адресу.

Про причини нявки суду повідомлено не було.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 28 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Управління ДВС ГТУЮ у Рівненській області, в якій вказав про необхідність відновлення виконавчих проваджень на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 6 червня 2013 року (справа «Кононова та інші проти України»). Просив відновити виконавчі провадження по виконанню ухвали Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002; по виконанню постанови Володимирецького районного суду від 05.06.2007; по виконанню постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 20.05.2008 у справі №2-а-4/08 (очевидно це виконавче провадження № 33610492 або 33609672). Заявник вказав, що в даному випадку він наполягає на відновленні виконавчого провадження лише в частині щодо зобов`язання боржника вжити невідкладних заходів щодо виконання умов мирової угоди. Також просив відновити виконавче провадження по виконанню постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2008 у справі 2-а-77/07 (вказав, що, очевидно, це є виконавче провадження № 9924310) (а.с. 7).

Також ОСОБА_1 подав до Управління ДВС ГТУЮ у Рівненській області заяву, в якій вказав на помилково зазначений рік 2008 у попередній заяві, в той час як заява подається у 2018 році, а в прохальній частині помилково просив відновити виконавче провадження по виконанню постанови Володимирецького районного суду від 20.05.2008, тоді як мав на увазі ухвалу Володимирецького районного суду від 26.06.2008. Тому просив вирішити питання про відновлення виконавчого провадження щодо виконання ухвали Володимирецького районного суду від 26.06.2008 та щодо інших судових рішень, які ЄСПЛ зобов`язав виконати, а щодо відновлення постанови Володимирецького районного суду від 20.05.2008 залишити без розгляду. Така заява (доповнення) датована 28 березня 2018 року (а.с. 8).

Відповідач не заперечує факту подання позивачем 28 березня 2019 року заяви про відновлення виконавчих проваджень на підставі рішення Європейського Суду з прав людини.

Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області листом від 26.04.2019 за №2282/2194-0-34-19/033 (а.с.10-11) за результатом розгляду звернення щодо виконання рішень судів повідомило позивача про те, що на виконанні у Володимирецькому районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області перебувало виконавче провадження № 24969540 з примусового виконання ухвали від 16.07.2002 Володимирецького районного суду про затвердження мирової угоди між ОСОБА_1 та Володимирецькою селищною радою, відповідно до якої ОСОБА_1 відмовляється від подальших своїх позовних вимог, а Володимирецька селищна рада зобов`язується надати йому житло, яке буде в наявності, позачергово. 21.11.2002 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 24969540. Оскільки судом змінено спосіб виконання, 10.03.2011 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (скасування рішення, яке підлягало виконанню). Виконавчий лист від 26.06.2008 № 6-а-4 Володимирецького районного суду Рівненської області про стягнення з Володимирецької селищної ради компенсації на придбання житла в сумі 164004,75 грн перебував на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області і 27.01.2012 його повернуто стягувачу.

Також на виконанні у Відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Рівненській області перебували виконавчі документи:

1) виконавчий лист від 25.06.2012 № 2-а-4/08 Володимирецького районного суду Рівненської області про стягнення з Володимирецької селищної ради моральної шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю, в сумі 10000 грн.

26.07.2012 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 33609672.

03.01.2013 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення;

2) виконавчий лист від 25.06.2012 № 2-а-4/08 Володимирецького районного суду Рівненської області про зобов`язання Володимирецької селищної ради вжити невідкладних заходів щодо виконання умов мирової угоди від 16.07.2002.

26.07.2012 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 33610492.

08.09.2013 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення;

3) виконавчий лист від 04.11.2008 № 2-а-77 Володимирецького районного суду Рівненської області про зобов`язання Володимирецької селищної ради виконати відповідно до чинного законодавства України зобов`язання, які виникли внаслідок затвердження ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області мирової угоди від 16.07.2002 між ОСОБА_1 та Володимирецькою селищною радою.

10.11.2008 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 9924310.

18.11.2010 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення.

Апеляційний суд вважає, що відповідач протиправно не відновив виконавчі провадження за рішеннями судів, про невиконання яких зазначив Європейський Суд з прав людини.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 41 Закону №1404-VIII встановлено, що у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за № 489/20802, затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція, зі змінами та доповненнями, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Розділом XV Інструкції регламентовано відновлення втраченого виконавчого провадження або матеріалів виконавчого провадження

Так, згідно з пунктом 1 розділу XV Інструкції за заявою сторони виконавчого провадження або з ініціативи виконавця відновленню підлягають:

втрачене виконавче провадження або його матеріали;

знищене виконавче провадження у разі постановлення Європейським судом з прав людини рішення, відповідно до якого держава зобов`язана виконати рішення національного суду;

виконавче провадження, виконання за яким здійснювалось на тимчасово окупованій території.

Пунктом 2 розділу XV Інструкції передбачено, що у заяві повинно бути зазначено, про відновлення якого саме виконавчого провадження просить сторона виконавчого провадження, реквізити виконавчого документа, сторони виконавчого провадження, їх місце проживання чи місцезнаходження (у разі наявності вказаної інформації у сторони виконавчого провадження), обставини втрати матеріалів виконавчого провадження (перебування виконавчого провадження на тимчасово окупованій території), поновлення яких саме документів сторона вважає необхідним, для якої мети необхідне їх поновлення.

Відповідно до пункту 3 розділу XV Інструкції виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони можуть звернутися до суду або іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, за видачею дубліката виконавчого документа.

За змістом пункту 4 розділу XV Інструкції виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього дубліката виконавчого документа (крім випадків, передбачених абзацом другим пункту 3 цього розділу) виносить постанову про відновлення втраченого (знищеного) виконавчого провадження і не пізніше наступного дня надсилає її стягувачеві та боржникові.

Пунктом 6 розділу XV Інструкції установлено, що для відновлення виконавчого провадження чи його матеріалів державний виконавець використовує відомості автоматизованої системи виконавчого провадження про винесені постанови та інші документи виконавчого провадження, інформацію та документи, одержані ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.

Відновлене виконавче провадження підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом (пункт 7 розділу XV Інструкції).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач звернувся до відповідача із заявою про відновлення виконавчих проваджень, покликаючись на рішення Європейського Суду з прав людини від 06.06.2013 у справі «Кононова та інші проти України».

Так, Рішенням Європейського Суду з прав людини від 06.06.2013 у справі «Кононова та інші проти України» (заява №11770/03 та 89 інших заяв) констатовано порушення державою Україна права ОСОБА_1 , оскільки було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з тривалим невиконанням рішень (заява №37355/0828/07/2008), а саме згідно з текстом рішення та пункту 36 додатку 1 до нього: ухвали Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002, яка змінена ухвалою того ж суду 26.06.2008 (у світлі рішень того ж суду від 05.06.2007 та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2008). Також констатовано порушення статті 13 Конвенції, оскільки заявник не мав ефективних засобів юридичного захисту, за допомогою яких міг би отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням. Державу Україну зобов`язано сплатити протягом трьох місяців на користь заявника (позивача) 3000 євро в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

На виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 №11770/03 постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС від 03.07.2013 відкрито відповідне виконавче провадження за №38662180, сторонами якого є Держава (боржник) - ОСОБА_1 (стягувач).

Поряд з цим, судові рішення, невиконання яких було визнано Європейським судом з прав людини порушенням, залишилися невиконаними.

Даючи оцінку діям відповідача за результатами розгляду заяви позивача про відновлення виконавчих проваджень, суд першої інстанції правильно вказав, що приписи Інструкції регламентують організацію примусового виконання рішень, яка здійснюється, зокрема, органами державної виконавчої служби, та не встановлює жодних обов`язків для учасників виконавчого провадження. Інструкція також не містить підстав, за яких подана стороною виконавчого провадження заява про відновлення знищеного виконавчого провадження у разі постановлення Європейським судом з прав людини рішення, відповідно до якого держава зобов`язана виконати рішення національного суду, може бути залишеною без задоволення.

При цьому, у заяві позивача про відновлення виконавчих проваджень зазначені всі необхідні відомості відповідно до пункту 2 розділу XV Інструкції , а саме: вказано сторони виконавчого провадження, їх місце проживання (місцезнаходження); вказано, про відновлення яких саме виконавчих проваджень просить сторона, дати прийняття відповідних судових рішень, виконання яких здійснювалося в примусовому порядку.

Пунктом 6 розділу XV Інструкції установлено, що для відновлення виконавчого провадження чи його матеріалів державний виконавець використовує відомості автоматизованої системи виконавчого провадження про винесені постанови та інші документи виконавчого провадження, інформацію та документи, одержані ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.

Отже, незазначення заявником номера виконавчого провадження чи дати видачі судом виконавчого документа об`єктивно не може слугувати перешкодою для прийняття обґрунтованого рішення за заявою учасника виконавчого провадження, оскільки державний виконавець не позбавлений можливості та зобов`язаний з`ясувати відповідні відомості за даними автоматизованої системи виконавчого провадження, чи з інших джерел, наявних у його розпорядженні, у тому числі шляхом звернення із заявою про отримання дублікату виконавчого документа.

Таким чином, у відповідача було достатньо інформації для прийняття відповідного рішення про відновлення виконавчих проваджень, чого зроблено не було.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що всупереч приписам Інструкції заява сторони виконавчого провадження про відновлення знищеного виконавчого провадження відповідачем належним чином розглянута та вирішена не була, що свідчить про протиправну бездіяльність органу державної виконавчої служби. Тому позов про визнання незаконною бездіяльності відповідача щодо неналежного розгляду його заяви від 28.03.2019 задоволено.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції неправильно обрав спосіб захисту порушених прав позивача.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-ІV (далі - Закон № 3477-ІV) Рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження» (606-14), іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України.

Отже, спірні правовідносини сторін регулюються спеціальним законодавством - Законом № 3477-ІV, Законом №1404-VIII та прийнятими на його виконання нормативно-правовими актами.

Відповідно до частин першої та другої статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою ст. 245 КАС України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно обрав спосіб захисту прав позивача - зобов`язання вирішити заяву ОСОБА_1 щодо відновлення знищених виконавчих проваджень з метою виконання рішення Європейського суду з прав людини з врахуванням відкритих на даний час виконавчих проваджень №38662180, яке перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби, та №31166879, яке перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Так, предметом оскарження у даній справі є саме невиконання відповідачем вимог щодо відновлення знищених виконавчих проваджень з виконання рішень судів, які фактично залишились невиконаними і щодо яких Європейським Судом з прав людини констатовано порушення права позивача на захист.

Апеляційний суд зазначає, що відновлення знищеного виконавчого провадження у такому разі є прямим обов`язком державного виконавця.

Отже, відповідач у такому випадку не вправі діяти на власний розсуд, а зобов`язаний вжити заходів для реалізації визначеного законом механізму забезпечення виконання судового рішення і усунення встановленого Європейським Судом з прав людини порушення.

Отже, оскільки таких дій відповідачем вчинено не було, належним способом захисту прав позивача є саме зобов`язання відповідача відновити знищені виконавчі провадження.

Тому, в цій частині оскаржуване рішення суду необхідно скасувати з ухваленням нової постанови - про задоволення позову і зобов`язання відповідача відновити виконавчі провадження з виконання судових рішень, зазначених у рішенні Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 у справі «Кононова та інші проти України» щодо ОСОБА_1 .

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною третьою статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Фактичною підставою для застосування відповідальності на підставі статті 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Як встановлено з позовної заяви, заявивши вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 200000 грн, позивач покликається на протиправну бездіяльність відповідача, який не виконує ряд судових рішень, ухвалених на його користь щодо надання житла, які Європейський суд з прав людини зобов`язав державу Україна виконати.

Разом з тим, предметом даного судового спору є неналежний розгляд відповідачем заяви позивача про відновлення знищених виконавчих проваджень.

При цьому, позивач не довів належним чином заподіяння йому страждань саме такою бездіяльністю відповідача.

Відтак, в цій частині вимог суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково та скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року в частині відмови в позові про зобов`язання відновити виконавчі провадження.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про зобов`язання відновити виконавчі провадження.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Зобов`язати управління Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Рівненській області відновити виконавчі провадження з виконання ухвали Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 липня 2002 року, що змінена ухвалою того ж суду від 26 червня 2008 року (у світлі рішення того ж суду від 5 червня 2007 року та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2008 року).

В іншій частині рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді Д. М. Старунський
В. Я. Качмар
Повний текст постанови складено 11 лютого 2020 року.