Справа № 676/5388/19
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 676/5388/19 Головуючий у 1-й інстанції: Вдовичинський А.В.

Суддя-доповідач: Охрімчук І.Г.

12 лютого 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Охрімчук І.Г.

суддів: Смілянця Е. С. Капустинського М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 грудня 2019 року (повний текст рішення складено 24.12.2019 року, м.Кам`янець-Подільський) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспектора взводу №1 роти №1 батальйону №2 Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Фури Зіновія Степановича, Поліцейського взводу №2 роти №2 батальйону №1 Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Кадикало Юлії Григорівни, Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу ,

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до інспектора взводу №1 роти №1 батальйону №2 Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Фура З.С., поліцейського взводу №2 роти №2 батальйону №1 Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Кадикало Ю.Г., Департаменту патрульної поліції, в якому просив ввизнати дії поліцейських Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Фура З.С. та Кадикало Ю.Г. щодо винесення постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 №644036 від 02.08.2019 р. за ч.3 ст.122 КУпАП та затримання транспортного засобу позивача неправомірними; постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 №644036 від 02.08.2019 р. за ч.3 ст.122 КУпАП - скасувати, а провадження по справі закрити; стягнути з відповідачів на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 840 грн.; стягнути з відповідачів на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20 000грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 02.08.2019 р. приїхав у справах до м. Львова власним автомобілем NISSAN PRIMERA держ. № НОМЕР_1 і припаркував його в районі будинку № 5 по вул. Січових Стрільців навпроти входу до Львівської обласної організації Українського об`єднання патріотів «УКРОП». Повернувшись до автомобіля побачив, що на залишеному місці його немає, в подальшому дізнався що автомобіль знаходиться на спеціальному майданчику, куди був доставлений автомобілем-евакуатором за порушення ПДР України. Після прибуття до Управління патрульної поліції у Львівській області, стосовно нього інспектором Управління патрульної поліції у Львівській області ДПП Фурою ОСОБА_2 С. було винесено оскаржувану постанову та роз`яснено, що лише після її винесення та оплати послуг евакуатора з майданчика тимчасового утримання зможе забрати автомобіль. Сплативши послуги евакуатора отримав свій автомобіль.

Позивач вважає дії поліцейських протиправними, а винесену постанову такою, що підлягає скасуванню, оскільки своєї вини у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП не визнає, так як жодним чином не міг дізнатись про те, що вхід до будинку АДРЕСА_1 є заїздом АДРЕСА_2 двір АДРЕСА_3 , жодного попередження про це на місці зупинки не було, а сам вхід має вигляд парадних дверей у під`їзд будинку. Крім того, зазначив, що біля місця так званого заїзду чи виїзду з прилеглої території нанесена лінія розмітки синього кольору, якою відповідно до ч. 1 п.1 розділу 34 ПДР позначаються майданчики для паркування, відведені на проїзній частині.

Позивач зауважує, що оскаржувана постанова не містить посилань на докази умисного чи з необережності вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 122 КУпАП. Єдиним документом, на який посилається поліцейський Фура З.С. є акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 02.08.2019 р., при цьому жодних посилань на докази вчинення позивачем інкримінованого правопорушення у ньому також немає.

Разом з тим, позивач додав, що акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу не відповідає формі, затвердженій постановою KM України №1102 від 17.12.2008 p., оскільки мав складатись у присутності двох понятих, адреси яких згідно форми, затвердженої постановою, мали б вказуватись у цьому акті, натомість поліцейським вказано невідомих свідків. Між тим, в порушення п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 р. № 1102 «Про затвердження Порядку тимчасового затримання працівниками уповноважених підрозділів Національної поліції транспортних засобів та їх зберігання» поліцейські не залишили на місці, де був автомобіль повідомлення про тимчасове затримання транспортного засобу та необхідність прибуття такого водія до територіального органу Національної поліції. При цьому, у акті огляду та тимчасового затримання транспортного засобу передбачена відповідна графа, куди мала б вписуватись інформація про наявність фото- чи відео- фіксації однак цієї інформації у акті огляду та затримання ТЗ від 02.08.2019 р. такий запис відсутній.

Окрім того, позивач звернув увагу на те, що неправомірними діями співробітників поліції, незаконним притягненням до адміністративної відповідальності йому заподіяно моральні страждання, які полягали у переживаннях щодо можливого факту викрадення його транспортного засобу, його пошуках, пошуках підрозділу патрульної поліції, де б стосовно нього могли б винести оскаржувану постанову.

Моральну шкоду, отриману від неправомірних дій співробітників патрульної поліції, позивач оцінює в 20 000,00 грн. Вказану суму обґрунтовує тим, що задля повернення свого автомобіля йому довелося сплатити в ЛКП «Муніципальна Варта» за послуги евакуатора 720 грн. та за зберігання транспортного засобу. Таким чином, незаконні дії працівників поліції призвели до понесення позивачем і матеріальної шкоди. Крім того, для отримання правової допомоги в захисті своїх порушених прав позивач зазначив, що був вимушений звернутися до адвоката та поніс витрати на правову допомогу у розмірі 2 700 грн. В суді першої інстанції позивач та його представник позовні вимоги підтримали, зменшили в частині стягнення витрат на правову допомогу, та просили стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 2609,10 грн., при цьому, надали суду першої інстанції докази в обґрунтування витрат на правову допомогу.

Представник відповідача Департамент патрульної поліції направив до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позову та зазначив, що доводи позивача щодо недопустимості акту як доказу у справі, не можуть братись до уваги, оскільки зводяться лише до формальних помарок під час його заповнення та не заперечують правильності по суті самого документа. Відповідач вважає, що позивач винний у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП. Між тим, вказав, що випадки тимчасового затримання транспортного засобу та доставлення його для зберігання на спеціальний майданчик визначені частиною третьою статті 265-4 КУпАП (ч. 3 ст. 265-2 КУпАП). При цьому, додав, що дії та рішення поліцейських ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідають вимогам законодавства, а тому не можуть бути визнанні протиправними, оскільки саме дії позивача, що полягають у порушенні правила зупинки, стоянки, спричинили виникнення спірних правовідносин, та як наслідок - витрат позивача на відновлення своїх прав.

Крім того, вказав, що у позовній заяві жодним чином не зазначено, яким чином позивач розрахував суму завданої моральної шкоди, натомість обмежився зазначенням загальних фраз, при цьому на підтвердження цих вимог не надав жодних доказів, оскільки між тимчасовим затриманням транспортного засобу позивача до повернення йому автомобіля минуло менше доби. Вважає, що розрахована позивачем сума моральної шкоди не співмірна, не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності. Відповідач просить зменшити розмір витрат на правову допомогу, оскільки сума витрат перевищує розмір накладеного на позивача адміністративного стягнення.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24.12.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Інспектора взводу №1 роти №1 батальйону №2 Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Фури Зіновія Степановича, Поліцейського взводу №2 роти №2 батальйону №1 Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Кадикало Юлії Григорівни, Департаменту патрульної поліції про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задоволено частково.

Визнано дії поліцейських Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Фура Зіновія Степановича та ОСОБА_5 щодо винесення постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 №644036 від 02.08.2019 р. та затримання транспортного засобу ОСОБА_1 неправомірними.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 №644036 від 02.08.2019 р. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП - скасовано, а провадження по справі - закрито.

Стягнуто з Департаменту патрульної поліції (; місцезнаходження: 03048, м.Київ, Солом`янський район, вул. Ф.Ернста, буд. 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_4 ) в якості відшкодування матеріальної шкоди заподіяної в результаті незаконного тимчасово затримання транспортного засобу суму в розмірі 840(вісімсот сорок) грн., та в якості відшкодування моральної шкоди, заподіяної в результаті незаконного тимчасового затримання транспортного засобу, суму в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції поліції (; місцезнаходження: 03048, м.Київ, Солом`янський район, вул. Ф.Ернста, буд. 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_4 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2120 (дві тисячі сто двадцять) грн.

Не погоджуючись із судовим рішенням, Департамент патрульної поліції звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції від 24.12.2019 року та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що доводи щодо недопустимості акту як доказу у справі зводяться лише до формальних помарок під час його заповнення та форми такого акту. В той час, такі доводи не заперечують правильності по суті самого документа, а також факту здійснення позивачем стоянки з порушень постанови КМУ від 10.10.2001 року №1306. Доводи апелянта зводяться до того, що транспортний засіб позивача суттєво перешкоджав дорожньому руху, а тому дії по затриманню та доставки автомобіля на спеціальний майданчик є правомірними. Крім того, зауважив, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коло іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. Вважає, що рішення суду першої інстанції від 24.12.2019 року слід скасувати та у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Ухвалами суду апеляційної інстанції від 03.02.2020 року відкрито апеляційне провадження та призначено до апеляційного розгляду.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 02.08.2019 року позивач, керуючи вказаним транспортним засобом NISSAN PRIMERA держ. № НОМЕР_1 , здійснив стоянку в районі будинку №5 по вул. Січових Стрільців навпроти входу до Львівської обласної організації Українського об`єднання патріотів «УКРОП».

02.08.2019 р. о 12.50 год. поліцейським взводу №2, роти №2, батальйону №1 Управління патрульної поліції у м. Львові Департаменту патрульної поліції Кадикало Ю.Г. по вул..Січових Стрільців, 5, в м.Львів в присутності двох свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу NISSAN PRIMERA держ. № НОМЕР_1 , що належить позивачу. Як зазначено в акті він складений у зв`язку з порушенням транспортним засобом ч.3 ст.122 КУпАП, п. 15.9 «и», п.15.10 «д» ПДР України(а.с.11).

02.08.2019 р. о 14.37 год. в м.Львів по вул.Перфецького, 19, в управлінні патрульної поліції м.Львово інспектором Управління патрульної поліції у Львівській області ДПП Фурою З.С. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 №644036 від 02.08.2019 р. відносно позивача за те, що він 02.08.2019 р. об 11 год.50 хв. у м.Львові по вул..Січових стрільців буд.5, здійснив зупинку(стоянку) безпосередньо в місці виїзду з прилеглої території по вул.Січових стрільців, буд.5, чим унеможливив і ускладнив рух інших т.з. та пішоходів по житловій зоні, чим порушив п.п. 15.10 а, 15.10 д, 15.9 п ПДР. Зазначеною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу 510 грн.

Вважаючи постанову про притягнення до адміністративної відповідальності протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачами не доведена наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП, а тому оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню, дії працівників поліції щодо затримання транспортного засобу позивача та винесення оскаржуваної постанови підлягають визнанню неправомірними. Крім того, суд першої інстанції вважає, що критеріями для встановлення розміру моральної шкоди, суд вважає незначний період позбавлення позивача транспортного засобу, ступінь вини осіб, що її завдали, а також вимоги розумності і справедливості та вважає, що розмір відшкодування повинен складати 5000 грн. На думку суду першої інстанції, вимоги позивача в частині стягнення витрат на правову допомогу в сумі 2609,10 грн. з врахуванням клопотання представника відповідача про зменшення витрат на правову допомогу, частковим задоволенням позовних вимог також підлягають частковому задоволенню. Враховуючи, що задоволенню підлягають чотири позовних вимог, яка з яких підлягає частковому задоволенню, а тому за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції підлягають відшкодуванню на користь позивача витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 2120,00 грн.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Ст. 19 Конституції України передбачено, що орган державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В даному випадку, предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення.

Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється КУпАП, статтею 7 якого визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності.

Згідно зі статтею 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 246 КУпАП передбачено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

В силу положень статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (ч.ч.1-3, 5-6 ст.121, ст.ст.121-1, 121-2, ч.1-3 ст.122, ч.1 ст.123, ст.ст.124-1-126,) тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.01.2001 року №1306. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Частиною 5 ст. 14 Закону України від 30.06.1993 року № 3353-XII «Про дорожній рух» встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Розділом 15 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 10.10.2001 року за №1306 (далі - ПДР України), встановлені вимоги щодо здійснення зупинок та стоянок транспортних засобів.

Пунктом 15.9 пп «и» ПДР України передбачено, що зупинка забороняється ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду.

Відповідно до п.15.10. ПДР України стоянка забороняється: а) у місцях, де заборонена зупинка; д) у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, зробить неможливим рух інших транспортних засобів або створить перешкоду для руху пішоходів.

Частиною 3 статті 122 КпАП України передбачено відповідальність за порушення водіями транспортних засобів правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху у вигляді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 510 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, судова колегія зважає на таке.

Згідно з ч.1 cт.260 КУпАП з метою припинення адміністративних правопорушень та для забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускається тимчасове затримання транспортного засобу.

Відповідно до cт.265-2 КУпАП у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачене ч.3 ст.122 КУпАП, працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху, в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора.

У разі якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво не перешкоджає дорожньому руху, крім розміщення транспортного засобу на місцях, призначених для зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, такий транспортний засіб не може бути доставлений для зберігання на спеціальний майданчик (ч.3 ст.265-2 КУпАП).

Відповідно до п.1 розд. ХІІ наказу Міністерства внутрішніх справ України «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» від 07.11.2015 року № 1395 (далі Інструкція №1395) тимчасове затримання транспортного засобу поліцейським проводиться у випадках, передбачених статтею 265-2 КУпАП, зокрема у разі, коли неможливо усунути причину затримання на місці виявлення адміністративного правопорушення, і передбачає примусове припинення використання такого транспортного засобу шляхом його блокування за допомогою технічних пристроїв або доставлення на спеціальний майданчик чи стоянку, якщо транспортний засіб створює значні перешкоди дорожньому руху.

Виходячи з викладених норм, можна зробити висновок, що для правильного вирішення даного спору необхідно встановити, чи був розміщений транспортний засіб позивача таким чином, що суттєво перешкоджав дорожньому руху, оскільки це є необхідною умовою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП та відповідно для затримання та доставки транспортного засобу на спеціальний майданчик.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Суд першої інстанції, надавши оцінку фотографіям, де зафіксовано автомобіль позивача та його розташування на дорозі, які були надані суб`єктом владних повноважень, дійшов правильного висновку, що останнім не доведено наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП, а саме те, що позивач порушив правила стоянки, що створило перешкоди дорожньому руху. Будь-яких інших доказів фото або відеофіксації правопорушення (схеми розташування знаків, дорожньої обстановки, можливо рішень місцевого органу самоврядування щодо встановлення відповідних обмежень чи об`єктів в силу яких заборонено здійснювати стоянку у зазначеному місці) суб`єкт владних повноважень не надав.

Колегія вважає, що в даному випадку, коли позивач заперечує факт правопорушення, суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування, в силу вимог ч.2 ст.77 КАС України, повинен довести правомірність своїх дій та прийняття відповідних рішень.

З наявних матеріалів справи не можливо встановити, що транспортний засіб позивача створював перешкоди дорожньому руху та не ніс загрози безпеці дорожнього руху, оскільки знаходиться на проїзній частині по вул. Січових Стрільців, 5, на одному рівні з іншими транспортними засобами, які були припарковані з обох боків.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст.9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі по тексту - КУпАП), адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень статті 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто, особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотне.

Як зазначалось вище, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

В даному випадку, колегія суддів при дослідженні матеріалів справи встановила, що відсутні належні докази порушення позивачем ч.3 ст.122 КУпАП, тому судова колегія вважає, що не можливо встановити об`єктивну сторону правопорушення і встановити, чи наявний склад правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Колегія суддів вважає, що в матеріалах справи відсутні достатні і беззаперечні докази, які б свідчили про наявність вини в діях ОСОБА_1 та вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 122 КУпАП, а тому колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що оскаржувана постанова є протиправною та підлягала скасуванню.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення завданої майнової шкоди у розмірі 840 грн., яка включає витрати на оплату евакуатора, зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду фізичній особі покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-440цс16 від 25 травня 2016 р.

Відповідно до п. 12 Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках (із змінами і доповненнями затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 р. N 1102) повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, який зберігається на спеціальному майданчику чи стоянці, здійснюється за письмовим зверненням його водія, власника (співвласника) за умови оплати ним витрат, пов`язаних з транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу, та пред`явлення відповідної постанови у справі про адміністративне правопорушення або протоколу про адміністративне правопорушення у разі їх складення. Таким чином, для того щоб повернути ТЗ, позивач був вимушений сплатити витрати на оплату евакуатора, зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику та послуги банку.

З матеріалів справи встановлено, що позивач у підтвердження вищевказаних витрат надав долучив до справи копії квитанцій №147187371 від 02.08.2019р. та №147187176 від 02.08.2019р. у розмірі (720,00 грн.+120,00 грн.) 840,00 грн. (а.с. 10). При цьому, враховуючи те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є службовими особами, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що за їх дії повинен нести відповідальність орган, в якому вони працюють.

Слід зазначити, що п.9 Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України 06.11.2015р. № 73 (у редакції наказу Національної поліції України 31.10.2016р. № 1114), встановлено, що Департамент патрульної поліції є юридичною особою публічного права, зокрема має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України. Пунктом 10 цього Положення передбачено, що Департамент патрульної поліції є органом, що фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України. Отже, кошти на відшкодування завданої позивачу матеріальної шкоди належить стягнути з Департаменту патрульної поліції.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що позовна вимога позивача про стягнення завданої майнової шкоди у розмірі 840 грн., яка включає витрати на оплату евакуатора, зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. При цьому, суд апеляційної враховує те, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є протиправною та скасована, що також є підставою для відшкодування заподіяної позивачу майнової шкоди.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За приписами п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У свою чергу, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, наявність моральної шкоди позивач обґрунтовує фактом притягнення його до адміністративної відповідальності та затриманням його автомобіля.

В даному випадку, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів вважає, що існування зазначених обставин не може безумовно вважатися завданням особі моральної шкоди. При цьому, зібраними у справі доказами неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між будь-якими моральними стражданнями позивача та фактом притягнення його до адміністративної відповідальності.

Колегія суддів зауважує, що факт скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності сам по собі являється достатньою компенсацією позивачу за вжиті заходи для оскарження постанови. При цьому, реалізація позивачем свого права на оскарження постанови не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. В даному випадку судом апеляційної інстанції враховує те, що судом не встановлено чи дійсно позивач вчинив чи не вчинив адміністративне правопорушення. Судом встановлено, що відповідачем не доведено обставин вчинення позивачем правопорушення, що впливає на вирішення питання про відшкодування моральної шкоди. Так само, суд враховує саму поведінку позивача в даній ситуації та доведеність ним розміру моральної шкоди. Таким чином, колегія суддів вважає безпідставною вимогу позивача про стягнення моральної шкоди, тому у її задоволенні слід відмовити.

Що стосується відшкодування витрат на правничу допомогу, колегія суддів звертає увагу на таке.

Частиною 1 статті 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1-5 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Колегія судді зазначає, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 статті 139 КАС України встановлено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 7 статті 139 КАС України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини 8 статті 139 КАС України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Частиною 9 статті 139 КАС України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №№807/736/18.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року №5076-VI ).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року №5076-VI ).

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з договором № 81 про надання правової допомоги від 06.08.2019 р. між позивачем та адвокатом (а.с.23), який здійснює представництво в суді на піставі Ордеру ЧЦ № 26883 від 12.08.2011року. Згідно вказаного договору передбачено сплату адвокату гонорару у розмірі 2700,00 грн. Під час розгляду справи позивачем та його представником зменшено вимоги, щодо стягнення витрат на правову допомогу з відповідачів до суми 2609,10 грн. На підтвердження цих понесених судових витрат на правову допомогу, позивачем надано акт виконаних робіт (наданих послуг) від 10 грудня 2019 р., розрахунок розміру винагороди адвоката та копію розрахункової квитанції від 10.12.2019 р. на суму 2609,10 грн.

Колегія суддів, дослідивши наявні документи, що подані на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу вважає, що заявлений представником розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу, в частині витрат, які пов`язані із складанням позову та із участю адвоката в судовому засіданні не відповідає критерію реальності адвокатських витрат, співмірності та розумності їх розміру з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, з урахуванням складності справи. Позивачу надавалася правнича допомога у передбаченому ним обсязі, однак понесені витрати є непропорційними предмету спору та обсягу проведеної роботи і на думку суду апеляційної інстанції становлять 1500 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що мають юридичне значення для правильного вирішення справи, врахувавши основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів прийшла до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити частково.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспектора взводу №1 роти №1 батальйону №2 Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Фури Зіновія Степановича, Поліцейського взводу №2, роти №2, батальйону №1 в частині відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

У задоволенні позовних вимог про відшкодування на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції моральної шкоди, заподіяної в результаті незаконного тимчасового затримання транспортного засобу, в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції (; місцезнаходження: 03048, м.Київ, Солом`янський район, вул. Ф.Ернста, буд. 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_4 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень).

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Постанова суду складена в повному обсязі 12 лютого 2020 року.

Головуючий Охрімчук І.Г.

Судді Смілянець Е. С. Капустинський М.М.