Справа № 640/2620/19
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2620/19 Суддя (судді) першої інстанції: Федорчук А.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Ганечко О. М., Шурка О. І.,

за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Козьякова Сергія Юрійовича, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Щотки Станіслава Олексійовича, треті особи: Голова Державної судової адміністрації України, Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2019, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Козьякова Сергія Юрійовича, Члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Щотки Станіслава Олексійовича, треті особи - Голова Державної судової адміністрації України, Вища кваліфікаційна комісія суддів України, в якому просив:

- визнати протиправною з 05.12.2018 бездіяльності Голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Козьякова С. Ю. щодо неналежного здійснення повноважень з організації роботи та неналежного здійснення загального керівництва Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

- визнати з 05.12.2018 року протиправними дії члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів Щотки С. О. щодо здійснення повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

- визнати відсутність повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у Щотки Станіслава Олексійовича з 05.12.2018 року та зобов`язати Щотку С. О. утриматись від здійснення повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2019 позовні вимоги залишено без задоволення в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2019 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду.

В судовому засіданні 16.05.2019 протокольною ухвалою суду залучено до розгляду справи в якості третьої особи без самостійних вимог Вищу раду правосуддя.

В судове засідання 04.02.2020 з`явилися представники позивача, підтримали апеляційну скаргу та просили позов задовольнити. Представники Козьякова Сергія Юрійовича, Щотки Станіслава Олексійовича, Голови Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційна комісія суддів України щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, надали пояснення щодо апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити в мотивувальній частині з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як убачається з матеріалів справи, 27 червня 1996 року на підставі Указу Президента України №482/96 відповідно до пункту 13 статті 24 та статті 42 Конституційного Договору між Президентом України та Верховною Радою України «Про основні засади організації та функціонування державної влади і місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової Конституції України» ОСОБА_1 призначено на посаду судді Суворовського районного суду міста Херсона.

Постановою Верховної Ради України від 21 червня 2001 року №2576-ІІІ позивача обрано безстроково на посаду судді Чаплинського районного суду Херсонської області.

В подальшому, Указом Президента України від 17.01.2002 року №35/2002 ОСОБА_1 переведено на посаду суддів Апеляційного суду міста Києва.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 09 лютого 2006 року №3433-IV ОСОБА_1 обрано на посаду судді Апеляційного суду міста Києва безстроково, а відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 грудня 2006 року №470-V - на посаду судді Вищого адміністративного суду України.

Позивач, у порядку та строки, визначені Вищою кваліфікаційної комісією суддів України рішенням від 02.08.2018 року про оголошення конкурсу на зайняття 39 вакантних посад суддів Вищого антикорупційного суду, подав документи для участі в конкурсі на зайняття вакантної посади судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду.

В ході проведення конкурсу позивачу стало відомо, що член Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Щотка Станіслав Олексійович приймає участь у прийнятті рішень Вищої кваліфікаційної комісії суддів України без належних, на думку позивача, правових підстав та після закінчення строку його повноважень.

На переконання Позивача, повноваження члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Щотки Станіслава Олексійовича з 05 грудня 2018 року припинені у зв`язку із закінченням строку його повноважень на підставі вимог Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-УІІІ від 12.02.2015 року.

Вказане зумовило звернення позивача до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми пункту 26 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, яким визначено, що члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, обрані (призначені) на посади до набрання чинності цим Законом, продовжують виконувати свої повноваження до закінчення строку, на який їх обрано (призначено), тобто в даному випадку - до 05 грудня 2020 року.

Апелянт в свою чергу зазначає, що повноваження члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Щотки С.О. слід вважати припиненими, оскільки закінчився строк його повноважень, який був визначений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-УІ від 07.07.2010 з врахуванням чинного Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-УІІІ від 12.02.2015 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 стосовно тлумачення ч.2 статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави(ч.2. статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до ч.3 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом(носієм) порушених прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звернутися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес».

Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суду України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який : а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, реалізуючи передбачене статтею 55 Основного Закону право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється в його володільця у момент порушення чи оспорення останнього.

Водночас, суб`єктивна оцінка порушення права не є абсолютною, відтак, суд повинен встановити, серед іншого, в чому полягає порушення прав особи, яка подає апеляційну скаргу, оскаржуваним судовим рішенням.

Виходячи із системного тлумачення зазначених положень законодавства вбачається, що особа має право звернутися до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Враховуючи, зазначене в межах розгляду даної адміністративної справи судом першої інстанції насамперед підлягав встановленню факт порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідачів. При цьому необхідно зазначити, що обов`язковою ознакою порушення права особи є його припинення, зміна або встановлення неможливості реалізації.

У своєму рішенні першої інстанції, всупереч вимог п.4 ч.4 статті 246 КАС України, не встановив чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення позивача до суду, та мотиви такого висновку.

Так, позивач в адміністративному позові зазначає, що він з 27 червня 1996 року займав посади судді у Чаплинському районному суді Херсонської області, Оболонського районного суду міста Києва, Апеляційного суду міста Києва, Вищого адміністративного суду України.

Як вказує позивач, він брав участь у конкурсі на зайняття вакантної посади судді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду, оголошеного Вищою кваліфікаційною комісією суддів України 02 серпня 2018 року.

Разом з тим, на виконання наведених вище вимог процесуального законодавства, позивачем не було долучено до матеріалів справи, як під час розгляду справи судом першої інстанції так і при її апеляційному перегляді, доказів взяття ним участі у такому конкурсі, а тому у суду відсутні підстави вважати наявними обставини існування будь-яких спільних правовідносин між позивачем та Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, її членами.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 02 червня 2016 року, правовідносини з проходженням процедур проведення конкурсу на зайняття вакантних посад суддів, в тому числі, Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду, виникають між особами, які висловили бажання брати участь у відповідному конкурсі, та кваліфікаційною комісією суддів України, як суб`єктом відповідних правовідносин, а не її окремим членом.

Відповідного до Рішення Конституційного Суду від 01 грудня 2014 року у справі № 1-10/2004 визначено розуміння законного інтересу та встановлено, що законний інтерес відбиває легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення у межах сфери правого регулювання до користування якимсь конкретним матеріальним благом.

Враховуючи зазначене розуміння правової категорії законного інтересу, та зважаючи на наведені вище приписи процесуального законодавства в частині можливості його захисту в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів вважає, що обґрунтованою підставою для звернення до суду із позовними вимогами, які заявляються ОСОБА_1 , міг би бути порушений законний інтерес фізичної або юридичної особи, громадської організації, в межах відповідних правовідносин.

Проте оскільки, як вже зазначалось, позивачем не було надано до суду доказів існування будь-яких правовідносин між ним та Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, її членами, у сфері реалізації ними наданих законом повноважень, як і доказів порушення його законних інтересів діями або бездіяльністю відповідачів, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для розгляду по суті заявлених позовних вимог, оскільки захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним за встановленням судом факту їх порушення.

Відповідно до п.2 ч.1 статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ч.4 статті 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповнені або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Виходячи з наведених положень процесуального законодавства, оскільки Окружним адміністративним судом міста Києва було прийнято правильне по суті рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, проте зазначено інші мотиви його прийняття, замість того, щоб встановити відсутність порушення прав позивача в межах спірних правовідносин, таке рішення суду першої інстанції підлягає зміні в його мотивувальній частині.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Козьякова Сергія Юрійовича, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Щотки Станіслава Олексійовича, треті особи: Голова Державної судової адміністрації України, Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2019 - змінити в мотивувальній частині.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: О. М. Ганечко

О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 11.02.2020