Справа № 280/3838/19
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 лютого 2020 року м. Дніпросправа № 280/3838/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району

на рішення Запорізької окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року (суддя Стрельникова Н.В, м. Запоріжжя) у справі №280/3838/19

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району

про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району, в якому просила:

- визнати протиправним рішення відповідача про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини;

- зобов`язати відповідача призначити позивачу допомогу при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Зобов`язано Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району призначити Шугай Юлії Олександрівні допомогу при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що дії відповідача, які полягають у відмові у призначенні, не можуть вважатися протиправними, оскільки така відмова ґрунтується на приписах постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751.

Поряд із цим, суд зазначив, що позивач з об`єктивних причин не мав змоги звернутися до відповідача з відповідною заявою, оскільки разом із дитиною та батьком дитини з дня народження 21.04.2017 перебував на території Йорданського ОСОБА_3 Королівства, про що свідчить лист Державної прикордонної служби вих №184/Ш 6204 від 13.05.2019, в Україну позивач повернувся 08.09.2018 та повернутися раніше не мав можливості.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач, зокрема, зазначив про те, що із заявою про призначення допомоги при народження дитини позивач звернувся лише у червні 2019 року, тобто з пропуском строку звернення за її призначенням, встановленого чинним законодавством.

Вказує, що закон не містить жодних підстав щодо поновлення пропущеного строку звернення за призначенням допомоги при народженні дитини, не містить посилань на об`єктивність чи поважність підстав пропущення строку звернення та не передбачає жодних виключень.

Відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що оскільки позивач не виїжджав до України весь час з моменту народження дитини та разом з її батьком знаходився в місті Амман Йорданського ОСОБА_3 Королівства, то відповідно звернутись до органів соціального захисту населення позивач не міг.

Вказано, що протягом перебування позивача за межами України він з об`єктивних підстав не мав можливості звернутись за призначенням допомоги до відповідача, а після його повернення дванадцятимісячний строк вже сплив, що призвело до порушення прав та інтересів дитини, як безпосереднього отримувача благ від такої допомоги.

Також позивач посилається на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №591/610/16.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 21 квітня 2017 року позивач ОСОБА_1 , громадянка України, тимчасово перебуваючи на території Йорданського Хашимітського Королівства у місті Амман народила дитину - ОСОБА_2 , який є громадянином України, про що свідчить довідка про реєстрацію громадянином України вих №61616/536-71 від 17.04.2018, видана посольством України у Йорданському Хашимітському Королівстві.

Народження дитини зареєстроване уповноваженим органом іноземної держави, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини ОСОБА_2 , виданим 24.08.2017 Управлінням цивільних справ та паспортів Міністерства внутрішніх справ Йорданського Хашимітського Королівства, Свейлех за номером реєстрації актів цивільного стану №292/224.

01 червня 2019 року позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району із заявою про призначення державної допомоги при народженні дитини у відповідності до положень Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми».

Рішенням Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 11.06.2019 № Ш-0801-о/04-11 позивача повідомлено , що призначити допомогу при народженні дітей управління немає законних підстав, оскільки відповідно до статті 11 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-ХII допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-III (далі - Закон №2402-III) з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім`ях, держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (далі - Закон №2811-XII) та іншими законами України.

Статтею 3 Закону №2811-XII визначені види державної допомоги сім`ям з дітьми, зокрема, допомога при народженні дитини.

Відповідно до ст.10 Закону №2811-XII допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Згідно ч.7 ст.11 Закону №2811-XII допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Пунктом 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1751 (далі Порядку №1751 ), також встановлено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ані положеннями Закону №2811-XII, ані нормами Порядку №1751 не передбачено механізму поновлення строку, встановленого для звернення за призначенням допомоги при народження дитини, наведені нормативно-правові акти не містять викладених процедур оцінки певних причин пропуску вказаного строку та визнання їх поважними, не вказують на наявність у відповідного органу, який здійснює призначення допомоги, права досліджувати певні причини пропуску строку, визнавати їх поважними та поновлювати даний строк.

Обов`язковість додержання умови звернення за призначенням допомоги не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини констатована і в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №591/610/16, на висновки якої посилається відповідач в апеляційній скарзі.

В той же час, згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, посилання відповідача, покладені в основу оскаржуваного рішення від 11 червня 2019 року №Ш-0801-о/04-11, узгоджуються із положеннями Закону №2811-XII, Порядку №1751. Враховуючи наведені приписи статті 19 Конституції України відповідач, діючи згідно вимог Закону №2811-XII, Порядку №1751, у спірних правовідносинах був позбавлений можливості надання оцінки поважності підстав пропуску позивачем строку звернення за призначенням допомоги при народженні дитини та поновлення даного строку. При цьому відхід у певному випадку від встановлених Законом №2811-XII правил призначення допомоги при народженні дитини шляхом застосування непередбачених законодавством процедур безпідставно надає відповідному суб`єкту додаткові можливості, що суперечить засаді рівності прав, визначеній статтею 21 Конституції України.

З огляду на викладене, рішення відповідача від 11 червня 2019 року №Ш-0801-о/04-11, яким позивачу відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини, засновано на положеннях законодавства України та є правомірним.

Щодо посилань позивача на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №591/610/16, суд апеляційної інстанції зазначає, що фактичні обставини справи, розгляд якої здійснено Верховним Судом, вказують на встановлення судами об`єктивних причин, з яких позивач з не мала змоги звернутися до відповідача з відповідною заявою, оскільки всупереч своїй волі змушена була змінювати місце проживання внаслідок тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим, народження дитини на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим ІНФОРМАЦІЯ_2 року, отримання свідоцтва про народження дитини українського зразка лише 01.04.2016 року на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2016 року, настання чергової вагітності та загрози її переривання, та отримання статусу внутрішньо переміщеної особи.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином тягар доведення обставини наявності об`єктивних причин, унеможливлюючих своєчасне звернення позивача за призначенням допомоги при народженні дитини, покладено саме на позивача.

Із наявних у справі матерів вбачається, що позивачем при зверненні до відповідача не надано жодних доказів, яким можливо надати оцінку як таким, що дійсно підтверджують об`єктивні причини неможливості звернення позивача за призначенням допомоги не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Відповідні докази не було надано позивачем і в ході розгляду судом даної адміністративної справи.

При цьому самі лише посилання позивача, викладені у позовній заяві, на перебування на території іноземної держави, що, згідно тексту позову, перешкоджало можливості особисто звернутись до відповідача, не можуть бути дійсно об`єктивною непереборною причиною, унеможлюючою своєчасне звернення. Наведені позивачем доводи не перебувають поза межами розумного сумніву, оскільки останнім не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження неможливості залишення території іноземної держави із метою реалізації інтересів дитини та звернення за отриманням відповідної допомоги.

Слід також врахувати, що позивач повернувся в Україну 08.09.2018 року, а до відповідача він звернувся лише 01.06.2019 року. При цьому, позивач жодним чином не обґрунтовує причині такого тривалого зволікання.

За таких обставин, відсутні підстави для висновку про поважність пропуску позивачем строку, встановленого частиною 7 статті 11 Закону №2811-XII.

Враховуючи відмінність фактичних обставин даної справи та справи №591/610/16, в якій Верховним Судом винесено постанову від 14 лютого 2018 року, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для врахування висновків Верховного Суду, які в тому числі опосередковують встановлену наявність об`єктивних причин, з яких особа не мала змоги своєчасно звернутися до органу, на який покладено обов`язок із призначення допомоги.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 317 КАС України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Таким чином, з огляду на невідповідність висновків суду першої інстанції стосовно наявності об`єктивних причин пропуску строку звернення за призначенням допомоги при народженні дитини обставинам справи, враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи, наявні підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року у справі №280/3838/19 скасувати.

У позові відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко