Справа № 280/3825/19
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2020-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

07 лютого 2020 року м. Дніпросправа № 280/3825/19

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів:
судді-доповідача Чумака С.Ю.,
суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу Шевченківського районного військового комісаріату м.Запоріжжя
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року у справі № 280/3825/19 (суддя І інстанції Лазаренко М.С.)
за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного військового комісаріату м. Запоріжжя про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 6 листопада 2017 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 6 листопада 2017 року.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12 серпня 2019 року позов задоволений.
Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у позові відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що відповідно до п. 12 ч.1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій, прирівняним до них, надається пільга: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком на 14 календарних днів на рік. Пунктом 17 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч.1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачено. Однак пунктом 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям додаткової відпустки припиняється. При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21.10.1993 № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06.12.1991 № 1932-ХІІ «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-ХІІ та № 1932-ХІІ, відповідно). Крім того, в ст. 1 Закону № 3543-ХІІ надано визначення, зокрема, демобілізації. Статтею 11 цього Закону визначено, що рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою України приймає Президент України. Оскільки таке рішення ним не приймалось, тому особливий період в Україні розпочався після оголошення часткової мобілізації згідно Указу Президента України від 06.05.2014 № 454/2014 та діє по теперішній час. Таким чином, підстав для нарахування та виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки не має, у зв`язку з тим, що у 2017 році останній не мав права на додаткову відпустку. Також вказує, що відповідач не є належним відповідачем в частині позову щодо виплати грошової компенсації відпустки, оскільки Шевченківський РВК є лише відокремленим підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_1 та не має самостійного фінансового органу. Крім цього, посилаючись на порушення шестимісячного строку звернення до суду, вказує, що про порушення своїх прав дізнався 06.11.2017, а з позовом до суду звернувся у серпні 2019 року.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ
Відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 (по строковій частині) від 11.05.2017 № 59 молодшого сержанта запасу ОСОБА_1 (далі позивач), призначеного наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) від 06.05.2017 № 15-РС, оператором відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу Запорізького об`єднаного міського військового комісаріату оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 », ВОС-600543А, з 11 травня 2017 зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення і вважається таким, що справи та посаду прийняв і приступив до ви конання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом, шпк «солдат». (а.с. 18)
Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 22.01.2016 та довідкою про безпосередньою участь в АТО № 1140 від 09.07.2016. (а.с. 9, 10)
Наказом військового комісара Шевченківського районного військового комісаріату м. Запоріжжя (по строковій частині) від 06.11.2017 № 230 молодший сержант ОСОБА_1 , стрілець 3-го відділення 1-го взводу роти охорони Шевченківського районного військового комісаріату м. Запоріжжя, звільнений наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 03.11.2017 № 30-РС у запас відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «ж» (які вислужили строк військової служби за контрактом), вважається, що справи та посаду здав і направлений до зарахування на військовий облік до Шевченківського районного військового комісаріату м. Запоріжжя. З 6 листопада 2017 року виключений зі списків особового складу Шевченківського районного військового комісаріату м. Запоріжжя та всіх видів забезпечення. (а.с. 17)
За змістом вказаного наказу позивачеві додаткова відпустка як учаснику бойових дій за 2017 рік не надавалась.
19 червня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення 06.11.2017.
Листом № 1409 від 18.07.2019 відповідач повідомив позивача, що пунктом 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям додаткової відпустки припиняється. При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21.10.1993 № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06.12.1991 № 1932-ХІІ «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-ХІІ та № 1932-ХІІ, відповідно). Крім того, в ст. 1 Закону № 3543-ХІІ надано визначення, зокрема, демобілізації. Статтею 11 цього Закону визначено, що рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою України приймає Президент України. Оскільки таке рішення ним не приймалось, тому особливий період в Україні розпочався після оголошення часткової мобілізації згідно Указу Президента України від 06.05.2014 № 454/2014 та діє по теперішній час. Таким чином, підстав для нарахування та виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки не має, у зв`язку з тим, що у 2017 році останній не мав права на додаткову відпустку. (а.с. 15)
Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані відпустки та з вимогою нарахувати та виплати таку компенсацію, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. Відтак, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2017 рік. Відтак, дійшов висновку, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ
Згідно з частиною 3 статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
16 травня 2019 року Верховним судом розглянуто зразкову справу № 620/4218/18 (Пз/9901/4/18) та прийнято відповідне рішення, яке набрало законної сили 21 серпня 2019 року.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що у постанові Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/18), винесеній за результатами розгляду зразкової справи визначено ознаки типової справи, а саме:
1) позивач, фізична особа: учасник бойових дій, звільнений з військової служби;
2) відповідач, суб`єкт владних повноважень: військова частина, на якій позивач перебував на забезпечені;
3) підстави спору: а) фактичні відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби, ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) нормативні норми права, які регулюють відносини між позивачем і відповідачем щодо проходження публічної (військової) служби, набуття статусу учасника бойових дій, нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій. Такими нормами права є: стаття 4 Закону України «Про відпустки», статті 5, 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», стаття 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;
4) предмет спору: а) протиправна бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; б) стягнення невиплаченої грошової компенсацію при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;
5) відносини, що регулюються одними нормами права - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби та які регулюються нормами Закону України «Про відпустки», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;
6) позивачами заявлено аналогічні вимоги: а) визнати протиправною бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) зобов`язати військову частину нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Висновки Верховного Суду у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Суд апеляційної інстанції вважає, що передана на розгляд колегії суддів справа № 280/3825/19 підпадає під ознаки типової справи, визначені у постанові Верховного Суду.
Відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
За таких обставин суд апеляційної інстанції при вирішенні даної справи застосовує правові висновки Верховного Суду, викладені у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/18), рішення в якій набрало законної сили та які полягають у такому.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу.
З наведеного вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від ;05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».
Крім того, відповідно до пункту 37.11 розділу XXXVІI Інструкції

про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 року за № 638/15329 (далі Наказ № 260), яка була чинною на час звільнення позивача з військової служби, особам офіцерського складу та особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення.
Аналогічне положення мітиться й у пункті 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 7 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, який є чинним на час розгляду справи судами.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Крім того, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість за потреби, за відповідної консультації передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби, як особа, що вислужила строк військової служби за контрактом, ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2017 році додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.
Стосовно доводів скаржника про те, що позивачем пропущено передбачений частиною другою статті 122 КАС України шестимісячний строк звернення до суду, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).

Так, спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак відповідно до частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому відповідно до роз`яснень Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 15 жовтня 2013 року (справа № 1-13/2013) положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно ж до змісту розділу XXXVІI Наказу № 260 компенсація за дні невикористаної додаткової відпустки відноситься до грошового забезпечення військовослужбовців.

При цьому за змістом Закону № 2011 та Наказу № 260 грошове забезпечення військовослужбовця, який служить за контрактом, по суті є його заробітною платою за проходження військової служби, а тому колегія суддів до спірних правовідносин застосовує приписи ч. 2 ст. 233 КЗпП України з урахуванням роз`яснень Конституційного Суду України, у зв`язку з чим приходить до висновку, що звернення військовослужбовця до суду з позовом про стягнення на його користь невиплаченого грошового забезпечення, зокрема компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки, не обмежується будь-яким строком, незалежно від того, чи було здійснене відповідачем нарахування такої компенсації.

Щодо посилань апелянта на те, що відповідач не є належним відповідачем в частині позову щодо виплати грошової компенсації відпустки, оскільки Шевченківський РВК є лише відокремленим підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_1 та не має самостійного фінансового органу, апеляційний суд зазначає таке.
По-перше, відповідачем не було своєчасно про вказані обставини повідомлено суд першої інстанції (доповнення до відзиву з цього питання надійшли до суду вже після ухвалення рішення по суті позову), а апеляційний суд за приписами статті 48 КАС України не має повноважень на заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідача.
По-друге ж, з матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що підставою для виплати позивачу певних складових грошового забезпечення (премія, надбавки) при звільненні став наказ військового комісара Шевченківського районного військового комісаріату м. Запоріжжя від 6 листопада 2017 року № 230 про таку виплату. У подальшому на підставі цього наказу позивачу було виплачене належне грошове забезпечення.
Позовні вимоги у цій справі полягають у зобов`язанні відповідача нарахувати та виплатити позивачу спірну грошову компенсацію, а не у стягненні з нього відповідних сум, і, зважаючи на зазначені вище обставини, відповідач має повноваження на видання відповідного наказу про виплату позивачу такої компенсації та направлення його до розпорядника бюджетних коштів для виплати позивачу безпосередньо грошових сум.
З огляду на вказане апеляційний суд вважає доводи апелянта в цій частині безпідставними.
Ураховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.
На підставі викладеного, керуючись статтями 242, 243, 291, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Шевченківського районного військового комісаріату м. Запоріжжя залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року у справі № 280/3825/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду виключно з підстав, зазначених у частині 5 статті 291 КАС України, протягом 30 днів з того ж часу.

Суддя-доповідач С.Ю. Чумак

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко