Справа № 400/1323/19
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2020-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/1323/19
Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусик А.Г.,

при секретарі Жигайлової О.Е.,

за участю позивача - Фізичної особи-підприємця Олійник І.В.,

представника позивача Ядловського І.М.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу управління Держпраці у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року, ухвалене у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві, по справі за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до управління Держпраці у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просила визнати протиправною та скасувати винесену заступником начальника управління Держпраці у Миколаївській області Жовнєнко Д.С. 26.10.2018 року постанову №МК1723/436/АВ/П/ПТ/ТД-ФС про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу в розмірі 111690 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення про накладення штрафу винесено поза межами передбачених Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою КМУ від 17 липня 2013 р. № 509; справу розглянуто у відсутність ОСОБА_1 ; факт порушення, за яке ОСОБА_1 притягується до відповідальності за адресчою, на яку не надавалось ні направлення для проведення перевірки, ні фактично виявлено факт порушення.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та та у задоволенні позову відмовити. Доводами апеляційної скарги зазначено, що під час інспекційного відвідування 04.10.2018 інспекторами праці зафіксовано факт перебування особи, яка представились як ОСОБА_2 на робочому місці продавця в «магазині». Зазначена особа обслуговувала клієнтів, а саме, продавала продукти харчування, за що отримувала готівкові кошти. Даний факт зафіксовано засобами фототехніки. Згідно наданих письмових пояснень працівника ОСОБА_2 вбачається, що з 2014 року вона працює продавцем в «магазині» по АДРЕСА_1 біля амбулаторії у ФОП ОСОБА_1 з режимом роботи з 08.00 год. до 18.00 год., 2 дня робочих, 2 дня вихідних, в обов`язки входить прийом товару і обслуговування покупців. Згідно письмових пояснень ФОП ОСОБА_1 , наданих в ході інспекційного двідування 04.10.2018 щодо виконання робіт з продажу продовольчих товарів в «магазин», ОСОБА_2 інколи підміняє ФОП ОСОБА_1 в магазині за адресою АДРЕСА_1 і договір з працівником не укладався. Будь-яких підтверджуючих документів щодо оформлення трудових відносин відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України між фізично особою-підприємцем та працівником ОСОБА_2 в ході інспекційного відвідування інспекторам праці ФОП Олійник І.В. не надано. Крім того, документів, які б підтверджували наявність будь-яких інших договірних відносин між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в ході інспекційного відвідування інспекторам праці також не надано. Отже, на думку апелянта, ОСОБА_2 фактично допущена ФОП ОСОБА_1 до роботи в «магазин», у якому здійснює свою підприємницьку діяльність підприємець, без укладення трудового договору, оформленого відповідним наказом, та повідомлення до центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийнятті працівника на роботу, що є порушенням вимог ч.1,3 ст. 24 КЗнІ І України. Крім того, апелянт вказує, що за результатами перевірки працівниками Управління Держпраці у Миколаївській області за фактом порушення законодавства про працю був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 41 КУпАП та направлений для розгляду по суті до Баштанського районного суду колаївської області. Апелянт вважає, що при розгляді справи про визнання протиправною та скасування постанови, винесеної за ст. 265 КЗпП України, залучати та враховувати в якості доказу Постанову, винесену за ч. 3 ст. 41 КУпАІІ є невірним та передчасним, оскільки Баштанським районним судом Миколаївської області не перевірені всі обставини справи та зроблені хибні висновки, оскільки суд не притягнув до щовідальності ФОП ОСОБА_1 лише з тієї причини, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАГІ за викладених в протоколі обставин (щодо місця та часу вчинення порушення), що вказує на відсутність підстав для притягнення її до адміністративної відповідальності через відсутність складу інкримінованого правопорушення. Судом постановлено закрити провадження в справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу правопорушення через недоведеність належними доказами складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП, оскільки зміст протоколу про адміністративне правопорушення спростовується дослідженими судом доказами. Під час інспекційного відвідування було виявлено неоформленого працівника ОСОБА_2 саме в магазині, який знаходиться в приміщенні лікарської амбулаторії вул АДРЕСА_1 . Крім того, апелянт зазначає, що оскаржувана постанова винесена відповідачем не в порядку, визначеному Кодексом України про адміністративні правопорушення, а на підставі норм Кодексу законів про працю України. Тобто, в даному випадку до позивача застосовано два різні види юридичної відповідальності.

У запереченні на апеляційну скаргу позивач зазначає, що з доводами апеляції вона не погоджується, оскільки вони є надуманим, в тому числі і зокрема в частині твердження про незаконність постанови Баштанського районного суду по справі. Позивач зазначає, що за документами управління Держпрапі про притягнення до адміністративної відповідальності за ті ж самі діяння, що і накладено Управлінням на позивача штраф, і в частині твердження про різні види відповідальності - скоєння адміністративного правопорушення за ст.41 КУпАП і передбачений вид відповідальності за ст.265 КЗпП України, що суперечить як Конституції України, так і судовій практиці держави Україна, зокрема правовій позиції, яка висказана у Постанові від 21.12.2018 р. (справа № 814/2156/16, адміністративне провадження № К/9901/17864/18) Верховного суду України. Відповідно до вказаного рішення ті види відповідальності, які автор апеляції зазначає як різні, на думку позивача, є по суті одним і тим же видом адміністративної відповідальності, до якої Управліня держпраці двічі намагається її притягти. Окрім того, позивач вказує, що інспектори Держпрапі неправильно зазначили місце порушення, за яке її притягнуто до відповідальності, хоча насправді, як було встановлено судом районним і судом адміністративним такого факту допуску працівника до роботи, як воно зазначається у всіх документах Управління, взагалі не було, а саме працівник ніколи не допускався до роботи в тому магазині, за який вказують у своїх первинних документах інспектори і вказується на підставі їх розгляду у постанові, що була оскаржена позивачем. З огляду на зазначене, позивач просить судове рішення залишити в силі, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 6 липня 2018 р. на електронну пошту Управління Держпраці надійшла заява ОСОБА_4 , з якої слідує, що у ФОП ОСОБА_1 працює ОСОБА_2 , з якою не оформлені трудові правовідносини (а. с. 98).

28 вересня 2018 р. Управління Держпраці видало наказ № 329 "Про проведення інспекційних відвідувань", в додатку до якого, в якості суб`єкта який підлягає перевірці, зазначено ФОП ОСОБА_1 (а. с. 99-100).

На підставі вищезгаданого наказу, відповідач склав направлення № 687 про проведення інспекційного відвідування суб`єкта господарювання, в якому міститься посилання на п. 5 пп. 3 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 р. № 295 (надалі - Порядок № 295), чинного на момент призначення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 (а. с. 101).

За результатами інспекційного відвідування відповідачем було прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № МК1723/436/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 26.10.2018 року, якою було накладено на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штраф у розмірі 111690 грн.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався ст. 76 ч.6 КАС України та дійшов висновку, що висновки районного суду є обов`язковими для врахування адміністративним судом при розгляді жданої справи, у зв`язку з чим врахував висновки Баштанського районного суду Миколаївської області, які викладені у постанові від 03 грудня 2018 року за результатами розгляду матеріалів відносно ОСОБА_1 про притягнення її до адміністративної відповідальності за ст.. 41 ч.3 КУпАП, якою провадження в справі про адміністративне правопорушення за ст.. 41 ч.3 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 41 ч.3 КУпАП.

Колегія суддів частково не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначаються Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 квітня 2007 року № 877-V (далі - Закон № 877-V), дія якого поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону №877 заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Згідно з ч.4, ч.5 ст. 2 Закону № 877 заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.

Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону №877 підставами для здійснення позапланових заходів є: подання суб`єктом господарювання письмової заяви до відповідного органу державного нагляду (контролю) про здійснення заходу державного нагляду (контролю) за його бажанням; виявлення та підтвердження недостовірності даних, заявлених суб`єктом господарювання у документі обов`язкової звітності, крім випадків, коли суб`єкт господарювання протягом місяця з дня первинного подання повторно подав такий документ з уточненими достовірними даними або якщо недостовірність даних є результатом очевидної описки чи арифметичної помилки, яка не впливає на зміст поданої звітності. У разі виявлення органом державного нагляду (контролю) помилки у документі обов`язкової звітності він упродовж десяти робочих днів зобов`язаний повідомити суб`єкта господарювання про необхідність її виправлення у строк до п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення. Невиправлення помилки у встановлений строк є підставою для проведення позапланового заходу; перевірка виконання суб`єктом господарювання приписів, розпоряджень або інших розпорядчих документів щодо усунення порушень вимог законодавства, виданих за результатами проведення попереднього заходу органом державного нагляду (контролю); звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється виключно за погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.

У такому разі перед початком здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю) посадові особи органів державного нагляду (контролю) зобов`язані пред`явити керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі, крім документів, передбачених цим Законом, додатково копію погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу на проведення такої перевірки. Суб`єкти господарювання мають право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходів державного нагляду (контролю), якщо вони не пред`явили документи, передбачені цим абзацом; неподання суб`єктом господарювання документів обов`язкової звітності за два звітні періоди підряд без поважних причин або без надання письмових пояснень про причини, що перешкоджали поданню таких документів; доручення Прем`єр-міністра України про перевірку суб`єктів господарювання у відповідній сфері у зв`язку з виявленими системними порушеннями та/або настанням події, що має значний негативний вплив на права, законні інтереси, життя та здоров`я людини, захист навколишнього природного середовища та забезпечення безпеки держави; настання аварії, смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання, що було пов`язано з діяльністю суб`єкта господарювання.

Під час проведення позапланового заходу з`ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, з обов`язковим зазначенням цих питань у посвідченні (направленні) на проведення заходу державного нагляду (контролю).

Фізичні особи, які подали безпідставне звернення про порушення суб`єктом господарювання вимог законодавства, несуть відповідальність, передбачену законом. Повторне проведення позапланових заходів державного нагляду (контролю) за тим самим фактом (фактами), що був (були) підставою для проведеного позапланового заходу державного нагляду (контролю), забороняється.

Відповідно до ч.4 ст. 6 Закону № 877 строк здійснення позапланового заходу не може перевищувати десяти робочих днів, а щодо суб`єктів малого підприємництва - двох робочих днів.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 7 Закону № 877 для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ (рішення, розпорядження), який має містити найменування суб`єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки.

На підставі наказу (рішення, розпорядження) оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю), яке підписується керівником органу державного нагляду (контролю) (головою державного колегіального органу) або його заступником (членом державного колегіального органу) із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові і засвідчується печаткою.

У посвідченні (направленні) на проведення заходу зазначаються:

найменування органу державного нагляду (контролю), що здійснює захід;

найменування суб`єкта господарювання та/або його відокремленого підрозділу або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснюється захід;

місцезнаходження суб`єкта господарювання та/або його відокремленого підрозділу, щодо діяльності яких здійснюється захід;

номер і дата наказу (рішення, розпорядження), на виконання якого здійснюється захід;

перелік посадових осіб, які беруть участь у здійсненні заходу, із зазначенням їх посади, прізвища, ім`я та по батькові;

дата початку та дата закінчення заходу;

тип заходу (плановий або позаплановий);

форма заходу (перевірка, ревізія, обстеження, огляд, інспектування тощо);

підстави для здійснення заходу;

предмет здійснення заходу;

інформація про здійснення попереднього заходу (тип заходу і строк його здійснення).

Відповідно до ч.1 ст.259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 (далі - Порядок №295).

Пунктом 2 Порядку №295 встановлено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці:

Держпраці та її територіальних органів;

виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).

Відповідно до п. 5 Порядку № 295 Інспекційні відвідування проводяться:

1) за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю;

2) за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин;

3) за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту;

4) за рішенням суду, повідомленням правоохоронних органів про порушення законодавства про працю;

5) за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), про виявлені в ході виконання ними контрольних повноважень ознак порушення законодавства про працю;

6) за інформацією:

Держстату та її територіальних органів про наявність заборгованості з виплати заробітної плати;

ДФС та її територіальних органів про:

- невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності;

- факти порушення законодавства про працю, виявлені у ході здійснення контрольних повноважень;

- факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом;

- роботодавців, що мають заборгованість із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі, що перевищує мінімальний страховий внесок за кожного працівника;

Пенсійного фонду України та його територіальних органів про:

- роботодавців, які нараховують заробітну плату менше мінімальної;

- роботодавців, у яких стосовно працівників відсутнє повідомлення про прийняття на роботу;

- роботодавців, у яких протягом місяця кількість працівників, що працюють на умовах неповного робочого часу, збільшилась на 20 і більше відсотків;

- працівників, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року;

- роботодавців, у яких стосовно працівників відсутні нарахування заробітної плати у звітному місяці (відпустка без збереження заробітної плати без дотримання вимог Кодексу Законів про працю України та Закону України Про відпустки);

- роботодавців, у яких протягом року не проводилась індексація заробітної плати або сума підвищення заробітної плати становить менше суми нарахованої індексації;

- роботодавців, у яких 30 і більше відсотків працівників працюють на умовах цивільно-правових договорів;

- роботодавців з чисельністю 20 і більше працівників, у яких протягом місяця відбулося скорочення на 10 і більше відсотків працівників;

7) за інформацією профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлених в ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю.

Звернення фізичних осіб, стосовно яких порушено правила оформлення трудових відносин, працівників і роботодавців може бути подане через уповноваженого представника.

Рішення про доцільність проведення відповідних заходів з підстав, визначених підпунктами 5-7 цього пункту та пунктом 31 цього Порядку, приймає керівник органу контролю, його заступник.

Інспекційне відвідування або рішення інспектора праці про відвідування роботодавця, передбачене пунктом 33 цього Порядку, підлягає повідомній реєстрації Держпраці чи її територіальним органом до початку його проведення.

Згідно з п. 10 Порядку № 295 тривалість інспекційного відвідування, невиїзного інспектування не може перевищувати 10 робочих днів, для суб`єктів мікропідприємництва та малого підприємництва - двох робочих днів.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачений ч.2 ст.265 КЗпП України, частинами 2-7 ст. 53 Закону України "Про зайнятість населення" та Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою КМ України від 17.07.2013 року № 509 (далі - Порядок № 509).

Пунктом 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509 (далі Порядок №509) визначено, що штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками. Штрафи можуть бути накладені, зокрема, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.

Відповідно до п. 3 Порядку № 509, уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу. Згідно з п. 8 Порядку № 590, за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, приймає відповідне рішення.

Так, частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Визначення трудового договору міститься у частині першій статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 24 КЗпП трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:

1) при організованому наборі працівників;

2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я;

3) при укладенні контракту;

4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;

5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);

6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;

7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Згідно з ч.3 ст. 24 КЗпП працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судом першої інстанції встановлено, що 4-5 жовтня 2018 р. відповідач провів інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 , результати якого оформлені Актом № МК1723/436/АВ (надалі - Акт інспекційного відвідування) (а. с. 45-48).

Інспекційним відвідуванням встановлено, що в магазині, який належить ФОП ОСОБА_1 і розташований за адресою: АДРЕСА_2 , продавцем працює ОСОБА_2 , з якою не укладено трудовий договір.

16 жовтня 2018 р. відповідач направив на адресу позивача повідомлення про призначення розгляду справи (а. с. 109).

Позивач стверджує, що клопотав про відкладення розгляду його справи Управлінням Держпраці, на підтвердження чого подав відповідну заяву. В заяві зазначено про неможливість з`явитись на зазначений день через незадовільний стан здоров`я (а. с. 54).

Колегія суддів погоджується з висновокм суду першої інстанції, що жодних доказів того, що така заява була відправлена відповідачу і ним отримана, позивачем не надано, а тому є недоведеним подання позивачем до відповідача заяви із клопотанням про відкладення розгляду його справи.

Крім того, судом встановлено, що 26 жовтня 2018 р. Управління Держпраці прийняло спірну Постанову, якою за порушення ст. 24 ч. 1, 3 КЗпП України, що виявилось у допущенні ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору, на підставі ст. 265 ч. 2 абз. 2 КЗпП України, ФОП ОСОБА_1 оштрафовано на 111 690,0 грн. (а. с. 49-51).

Акт інспекційного відвідування складено 5 жовтня 2018 р., а рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу прийнято відповідачем 12 жовтня 2018 р., тобто в межах десятиденного строку, встановленого вищенаведеною нормою (а. с. 107).

Оскільки рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу датовано 12 жовтня 2018 р., 15-денний строк на розгляд справи відповідачем спливав 27 жовтня 2018 р., а спірна Постанова прийнята 26 жовтня 2018 р.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що відповідач дотримався всіх строків, встановлених Порядком № 509, як для прийняття рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу, так і для розгляду справи, а тому правомірно вважав доводи позивача в цій частині помилкові і обумовлені безпідставним ототожненням строків на прийняття рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу із строками накладення штрафу.

Що стосується висновку суду першої інстанції, як на підставу для задоволення позовних вимог, наявність постанови Баштанського районного суду Миколаївської області від 03 грудня 2018 року у справі № 468/1408/18-п та застосування ч.6 ст. 76 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.6 ст.78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Баштанського районного суду Миколаївської області від 03.12.2018 року було закрито провадження в справі про адміністративне правопорушення за ст.. 41 ч.3 КУпАП відносно ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 41 ч.3 КУпАП (а.с.11-12).

Приймаючи постанову про закриття провадження, Баштанський районний суд дійшов висновку, що відсутній в діях ОСОБА_1 склад правопорушення через недоведеність належними доказами складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 41 ч. 3 КУпАП, оскільки зміст протоколу про адміністративне правопорушення спростовується дослідженими судом доказами і не дає змоги встановити вину останньої в інкримінованому правопорушенні за викладених в протоколі обставин, у звязку з чим висновок особи, яка склала протокол, є необґрунтованим належним чином, носить субєктивний характер та не відповідає вимозі щодо його допустимості та достатності.

З тих підстав, що висновки районного суду є обов`язковими для врахування адміністративним судом при розгляді справи, відповідно до ст. 78 ч.6 КАС України суд першої інстанції прийшов до висновку, що обставини порушення позивачем норм трудового законодавства не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду у цій частині, оскільки відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Водночас ч.6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Наведеними нормами КАС України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування.

При застосуванні цих процесуальних норм судам варто враховувати, що правове значення преюдиційних обставин, які передбачені частиною четвертою статті 78 КАС України, відрізняється від такого для обставин, що визначені частиною шостою цієї ж статті.

Так, звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною четвертою статті 78 КАС України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Отже, за змістом частини четвертої статті 78 КАС України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Водночас, передбачене частиною четвертою статті 78 КАС України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.

Для спростування преюдиційних обставин, передбачених частиною четвертою статті 72 КАС України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази.

При цьому суди також повинні враховувати вимоги щодо необхідності офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках витребувати ті докази, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Водночас особливістю преюдиційних обставин, передбачених частиною шостою статті 78 КАС України, є їх обов`язковість для суду, що розглядає справу.

Як уже зазначалося, частиною шостою статті 78 КАС України установлено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Диспозиція наведеної правової норми, на відміну від норми частини четвертої статті 78 КАС України, прямо вказує на те, що обов`язковими для суду, який розглядає справу, є вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративне правопаорушення.

Разом із тим розглядувана норма встановлює межі обов`язковості зазначених різновидів судових рішень для адміністративного суду, що розглядає конкретну адміністративну справу.

Така обов`язковість поширюється лише на те питання, чи мало місце певне діяння та чи вчинене воно особою, щодо якої постановлено відповідний вирок або прийнято постанову.

Отже, обов`язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені у вироку в кримінальній справі чи постанові у справі про адміністративне правопорушення, щодо часу, місця та об`єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі.

Водночас правова кваліфікація діяння особи, наведена у вироку в кримінальній справі або постанові про адміністративне правопорушення (тобто застосування тих чи інших правових норм до відповідної поведінки), не є обов`язковою для адміністративного суду.

Це стосується також і правової кваліфікації, наведеної у чинних рішеннях судів в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі.

Відповідно висновки інших судів щодо правомірності чи протиправності дій особи, поведінка якої є предметом розгляду в адміністративній справі, не є обов`язковими для адміністративного суду, який таку справу розглядає.

Висновки та оцінки іншого суду щодо правомірності поведінки особи, її винуватості у вчиненні правопорушення тощо не позбавляють адміністративний суд, який розглядає по суті справу, предмет якої пов`язаний із відповідними діяннями цієї особи, права надати їм власну оцінку.

Таким чином, адміністративний суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду про скасування прийнятої відповідачем постанови, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідно до направлення № 687 на проведення інспекційного відвідування суб`єкта господарювання. Доручається проведення інспекційного відвідування на предмет додержання вимог законодавства з питань праці у фізичної особи-підприєжмця ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 (магазин в приміщенні лікарської амбулаторії) (а.с. 36).

В оскаржуваній постанові про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № МК1723/436/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 26.10.2018 року зазначено, що ФОП ОСОБА_1 здійснює свою господарську діяльність в магазинах: «магазин» та «Зодиак» за адресою: АДРЕСА_3 .

Під час інспекційного відвідування 04.10.2018 в «магазині» за адресою: АДРЕСА_2 . Інспекторами праці зафіксовано факт перебування особи, яка представилась як ОСОБА_2 на робочому місці продавця (а.с. 49-50).

Однак, як вбачається з пояснень ОСОБА_1 від 04.10.2018 р. (на а.с. 104) ОСОБА_2 підміняла ОСОБА_1 на одну годину за адресою: АДРЕСА_1 .

Також з пояснювальної ОСОБА_2 (на а.с. 106) вбачається, що вона працює в магазині по АДРЕСА_1 .

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувану постанову винесено за порушення, яке було виявлено за адресою, на проведення інспекційного відвідування якого направлення не видавалось.

Доказів того, що ОСОБА_2 було виявлено за адресою: АДРЕСА_2 відповідачами не надано.

Крім того, в матеріалах справи містяться пояснення ОСОБА_5 , яка офіційно працює в магазині «Зодиак» за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 105).

У зв`язку з вищезазначеним оскаржувана постанова №МК1723/436/АВ/П/ПТ/ТД-ФС про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу в розмірі 111690 грн. є протиправною та підлягає скасуванню.

Однак, рішення суду першої інстанції підлягає зміні у мотивувальній частині з підстав, викладених вище.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року підлягає зміні, з підстав, викладених апеляційним судом у мотивувальній частині.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу управління Держпраці у Миколаївській області залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року змінити у мотивувальній частині.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06.02.2020 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик