Справа № 160/5639/19
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2020-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

06 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 160/5639/19

адміністративне провадження № К/9901/3699/20

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду:

судді-доповідача - Яковенка М. М.,

суддів: Дашутіна І. В., Шишова О. О.,

перевіривши касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року у справі № 160/5639/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, третя особа Новокодацьке відділення поліції Дніпропетровського Відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 26 липня 2018 року № 48 громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 та її дитині - громадянину Російської Федерації ОСОБА_3 на підставі п. 1 ст.12 Закону України "Про імміграцію";

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області поновити громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 , громадянину Російської Федерації ОСОБА_3 дозвіл на імміграцію в Україну та видати громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 , громадянину Російської Федерації ОСОБА_3 посвідку на постійне проживання в Україні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року, залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 26 липня 2018 року № 48 громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 та її дитині - громадянину Російської Федерації ОСОБА_3 на підставі п. 1 ст.12 Закону України "Про імміграцію".

В задоволені іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Слід зазначити, що судом першої інстанції справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження.

Задовольнивши частково позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанції дійшли до висновку, що згідно Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; довгострокова віза - наданий уповноваженим органом України в установленій законодавством формі дозвіл, необхідний для в`їзду іноземця та особи без громадянства на постійне місце проживання в Україну; законні представники - батьки, усиновителі, батьки-вихователі, опікуни, піклувальники, представники закладів, які виконують обов`язки опікунів і піклувальників

Згідно ст. 3 Закону України «Про імміграцію» правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Приписами ст. 12 Закону України «Про імміграцію» визначено підстави для скасування дозволу на імміграцію, згідно якого дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

22 березня 2013 року позивач звернулася із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну і після проведення визначених перевірок, у зв`язку із не виявленням підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, 10 червня 2013 року громадянці ОСОБА_1 та її неповнолітній дитині ОСОБА_3 Ленінським районним відділом у місті Дніпропетровськ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області надано дозвіл на імміграцію в Україну.

Крім того, після перевірки наданих для оформлення посвідки матеріалів, 18 червня 2013 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 .

Слід зазначити, що в Новокодацькому відділі поліції Дніпропетровському відділі поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області знаходилися матеріали кримінального провадження № 0000181 від 25 січня 2018 року, за ознаками складу злочину, передбаченому ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України, з урахуванням якого було позбавлено позивача дозволу на імміграцію.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 15 червня 2018 року, в ході досудового розслідування було проведено ряд слідчих та процесуальних дій, направлених на збір доказів щодо підроблення позивачем підпису гр. ОСОБА_4 про надання згоди про реєстрацію в його помешканні останньої за адресою: АДРЕСА_1 та в подальшому після отримання якого, вона була документована посвідкою на постійне проживання в України. Факт підроблення та використання завідомо підробленого документа гр. ОСОБА_1 не знайшов свого підтвердження під час проведення досудового розслідування.

Таким чином, відповідачем не доведено правомірності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, а тому таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

У поданій касаційній скарзі відповідач, з посиланням на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені адміністративного позову в повному обсязі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд дійшов до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, враховуючи наступне.

Пункт 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням відповідає ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно ч. 1 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України (ділі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 5 КАС України обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Згідно п. 11 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.

Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що предметом розгляду в цій справі є визнати протиправним та скасувати рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" ("Levages Prestations Services v. France") від 23 жовтня 1996 року, заява № 21920/93; "Гомес де ла Торре проти Іспанії" ("Brualla Gomes de la Torre v. Spain") від 19 грудня 1997 року, заява 26737/95).

На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Отже, аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з установленими судами обставинами цієї адміністративної справи не дають підстав для висновку про наявність обставин, наведених у підпунктах "а"-"г" п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Разом з тим, Суд також враховує позицію висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Керуючись статтями 248, 333 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року у справі № 160/5639/19.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді І. В. Дашутін

О. О. Шишов