Справа № 200/14027/19-а
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2020 р. Справа№200/14027/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича при секретарі судового засідання Купріян В.Ю. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорськ Донецької області (84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Поштова, б. 5) (відповідач 1) та Державної казначейської служби України (01061, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) (відповідач 2)

про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорськ Донецької області та Державної казначейської служби України відповідно до якого просила суд: стягнути з Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області, нараховану, але не виплачену заборгованість з пенсії позивачу за період з 01 червня 2016 року по 31 липня 2018 року в розмірі 146 334,10 грн.; зобов`язати Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області, нарахувати та виплатити компенсацію (інфляційні втрати) втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії з моменту припинення виплат пенсії до дати ухвалення судового рішення на користь позивача; зобов`язати Державну казначейську службу України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію (інфляційні втрати) за порушення строку виконання судового рішення по справі № 200/5050/19-а від 10.06.2019 року Донецького окружного адміністративного суду за весь час прострочення, з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також три проценти річних від простроченої суми, зазначити про нарахування відповідних відсотків і інфляційих втрат з моменту ухвалення рішення до моменту виконання грошового зобов`язання; стягнути з Державної казначейської служби України моральну шкоду на користь ОСОБА_1 у розмірі 3000 евро у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату прийняття рішення у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є внутрішньо переміщеною особою та перебуває на обліку Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорськ Донецької області як отримувач пенсії за віком.

Донецьким окружним адміністративним судом по справі № 200/5050/19-а 10.06.2019 прийнято рішення, яким зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області відновити виплату пенсії та сплатити заборгованість з пенсії ОСОБА_1 за період з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2018 року.

Управлінням Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області заборгованість з пенсії за період з 01 червня 2016 по 31 серпня 2018 року нарахована у лютому місяці 2019 року, про що наведено у письмовому листі Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області від 13.02.2019 р. за № 67/Ю-01-01-01/1165/02/45 на письмовий запит позивача 05 лютого 2019 року.

В зазначеній відповіді Управлінням Пенсійного фонду України у м. Краматорську надається інформація про нараховану та не виплачену пенсію за минулий час з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2018 року у загальній сумі 153 981,47 грн. Але, це судове рішення Управлінням Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області в частині виплати нарахованої суми не виконується.

Позивач зазначає, що зазнає інфляційних втрат від знецінення коштів, що їй належать, та позбавлена можливості отримати додатковий прибуток з цих коштів. Вважає, що має право на компенсацію інфляційних втрат з моменту припинення виплати пенсії до дати ухвалення судового рішення та посилається на п. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», де вказано, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням виплати і здійснюється згідно із законом.

Позивач зазначає, що відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та "Постанови КМУ від 21.02.2001 № 159, компенсація громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам. Вважає, що рішення про поновлення виплати пенсії та виплати заборгованості з пенсії тільки за один місяць (за серпень 2018 року) підтверджує, що між позивачем і органом Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області виникає грошове зобов`язання.

Позивач вказує, що порушення грошового зобов`язання щодо виплати заборгованості з пенсії за рішенням суду сталося з вини Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області (боржника), яким прострочено його виконання, і положення ст. 625 ЦК України поширюються на спірні відносини, оскільки між сторонами існують грошові зобов`язання, тому підстави для задоволення позову щодо інфляційних втрат та 3 % річних існують.

Також, позивач зазначає, що зазнає душевних моральних страждань, які призводять до позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань, втрати нормальних життєвих зв`язків, додаткових зусиль для організації свого життя, інших негативних наслідків морального характеру, тому просить стягнути х відповідача 2 моральну шкоду у розмірі 3000 евро у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату прийняття рішення у справі.

09 грудня 2019 ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 26 грудня 2019.

11 грудня 2019 до суду засобами електронного зв`язку надійшло клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в порядку ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України ).

21 грудня 2019 на електронну пошту суду надійшли уточнення (доповнення) до адміністративного позову, в яких вимогу щодо зобов`язання Державної казначейської служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію (інфляційні втрати) за порушення строку виконання судового рішення по справі № 200/5050/19-а від 10.06.2019 року Донецького окружного адміністративного суду за весь час прострочення, з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також три проценти річних від простроченої суми; зазначити про нарахування відповідних відсотків і інфляційих втрат з моменту ухвалення рішення до моменту виконання грошового зобов`язання, доповнено вимогою: «Стягнення здійснити шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку України».

Суд дослідивши вказані клопотання і уточнення до адміністративного позову та додані до них документи, вказує на таке.

За правилами статті 166 Кодексу адміністративного судочинства України заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

За правилами статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України позовні та інші заяви, скарги та інші визначені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в день надходження документів.

Подані клопотання і уточнення до адміністративного позову були надіслані до суду електронною поштою.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Відповідно до ст. 7 вказаного Закону оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством, у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії.

Відповідно до ст. 12 зазначеного Закону, перевірка цілісності електронного документа проводиться шляхом перевірки електронного цифрового підпису.

Разом з тим, вказані клопотання і уточнення до адміністративного позову та додані документи не засвідчені електронним цифровим підписом, а отже, зазначені обставин не дають змогу довести цілісність та справжність поданої заяви та додатків у порядку, визначеному законодавством. За таких обставин, клопотання і уточнення до адміністративного позову подані засобами електронного зв`язку без додержання вимог закону щодо подання таких документів у електронній формі, а саме без електронного цифрового підпису, тому викладена в них інформація до уваги суду не приймається.

26 грудня 2019 до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив відповідача 1, в якому він просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позовна вимога позивача щодо стягнення конкретної суми в розмірі 146334,10 грн. не може підлягати задоволенню, оскільки судом не може встановлюватись конкретна сума доплати до пенсії за минулий час, так як втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади буде виходити за межі завдань адміністративного судочинства.

Крім того, суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійснені ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень,оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим ієрархіям нормативно-правовим актам.

Поряд з цим, відповідач 1 посилається на лист Вищого адміністративного суду України від 13.06.2012 №1483/12/13-12, який було адресовано головам апеляційних адміністративних судів, де чітко зазначено, що установивши, що відповідачі порушили норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії' протиправними і зобов`язати відповідачів здійснити нарахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум. Тому, відповідач 1 позовну вимогу про виплату конкретної суми заборгованості управлінням вважає незаконною та необгрунтованою.

Відповідач 2 відзиву на адміністративний позов не надав, про розгляд справи повідомлений належним чином.

26 грудня 2019 розгляд справи відкладено на 14 січня 2020.

14 січня 2020 розгляд справи відкладено на 05 лютого 2020.

Суд дослідивши подані матеріали справи встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Київським районним відділом Донецького МУ УМВС України в Донецькій області, РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації, згідно паспортних даних: АДРЕСА_2 .

Позивач є внутрішно переміщеною особою, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 21.03.2018 № . Означена довідка не скасована, відомостей щодо її скасування сторонами суду не надано.

Нормами статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Зазначена норма розподіляє обов`язок надання доказів між особами, які беруть участь у справі, та передбачає активну роль суду у процесі доказування та спрямована на забезпечення повного з`ясування обставин у справі на основі поєднання принципів змагальності та офіційності.

Донецьким окружним адміністративним судом по справі № 200/5050/19-а 10.06.2019 прийнято рішення, яким зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області відновити виплату пенсії та сплатити заборгованість з пенсії ОСОБА_1 за період з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2018 року.

Управлінням Пенсійного фонду України у м. Краматорську надано позивачу інформацію про нараховання та не виплату пенсії за минулий час з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2018 року у загальній сумі 153 981,47 грн.

Станом на теперішній час рішення суду в повному обсязі не виконано, грошові кошти позивачу за рішенням суду по справі № 200/5050/19-а від 10.06.2019 у сумі 146334,10 не виплачено у зв`язку з чим, позивач просить стягнути невиплачену суму та вважає, що має право на виплатити компенсацію (інфляційні втрати) втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії з моменту припинення виплат пенсії до дати ухвалення судового рішення, 3 % річних від простроченої суми та стягнення моральної шкоди.

Відповідач 1 заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та вважає, що виконання рішення зумовлено відсутністю бюджетних коштів відповідного спрямування та окремим порядком виплати заборгованості з пенсійних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідач 2 відзиву на адміністративний позов не надав, свою позицію щодо заявлених позовних вимог до відома суду не довів, хоча був повідомлений належним чином.

Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачами як фізичною особою та суб`єктами владних повноважень виник публічно-правовий спір у сфері соціального захисту, з приводу правомірності невиплати такого виду страхової виплати, як пенсія.

Спірним питанням цієї справи є невиконання рішення суду на користь позивача в повному обсязі та обґрунтованість заявлених позовних вимог позивача до відповідачів.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходив з наступного.

Згідно ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність. недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму встановленого законом.

Донецьким окружним адміністративним судом по справі № 200/5050/19-а 10.06.2019 прийнято рішення, яким зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області відновити виплату пенсії та сплатити заборгованість з пенсії ОСОБА_1 за період з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2018 року.

Згідно ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Отже, згідно з нормами частини другої статті 46 Закону № 1058-IV виплата пенсії позивачу підлягає поновленню з моменту її припинення. Таким чином, право позивача щодо виплати раніше призначеної пенсії є абсолютним та не може бути обмежено будь-яким строком.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормами частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини 2 зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. TheUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Суд зазначає, що позивач просив суд визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати пенсії та стягнути заборгованість, проте, суд зазначає, що невиплаті передує нездійснення якихось дій, тобто відповідач здійснив бездіяльність щодо невиплати позивачу пенсії.

Крім того, відповідно до ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

З огляду на викладене, обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права є обґрунтованим та ефективним.

За таких обставин, враховуючи, що наявними матеріалами справи та рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10.06.2019 по справі № 200/5050/19-а підтверджено безпідставну невиплату пенсії позивачу з 01.06.2016 по липень 2018 року включно, суд погоджується, що така бездіяльність є протиправною.

Відповідачем не надано суду жодного доказу правомірності дій щодо невиплати пенсії позивачу.

Суд вважає безпідставними посилання відповідача 1 на те, що судом не може встановлюватись конкретна сума доплати до пенсії за минулий час, так як втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади буде виходити за межі завдань адміністративного судочинства, оскільки суд встановив суму заборгованості за рішенням суду по справі №200/5050/19-а з документів наданих відповідачем 1 позивачу та відзиву відповідача 1, в якому нарахована та невиплачена сума пенсії у розмірі 146334,10 грн. знайшла своє підтвердження.

Щодо посилання відповідача 1 на лист Вищого адміністративного суду України від 13.06.2012 №1483/12/13-12, який було адресовано головам апеляційних адміністративних судів, де зазначено, що установивши, що відповідачі порушили норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії протиправними і зобов`язати відповідачів здійснити нарахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум, то суд зазначає, що таке твердження відповідача 1 не приймається до уваги, оскільки, є вирваним з контексту, бо мова в листі йде про позовні вимоги дітей війни чи осіб, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи.

Оскільки, під час розгляду справи встановлена протиправна бездіяльність відповідача щодо невиконання рішення суду від 10.06.2019 по справі № 200/5050/19-а, суд вважає позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню з ухваленням рішення про стягнення документально підтвердженої в судовому засіданні заборгованості з пенсії у розмірі 146334,10 грн. за період з 01 червня 2016 по 31 липня 2018 року включно на користь позивача.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача 1 нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів в зв`язку із затримкою їх виплати, суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок компенсації).

Відповідно до статей 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців; виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 46 Закону №1058-IV, статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі органом ПФ України) добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року у справі № 21-518а14, від 11 липня 2017 року у справі № 21-2003а16, Верховним Судом у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 681/423/15-а, від 20 лютого 2018 року у справі № 522/5664/17, від 21 червня 2018 року по справі № 523/1127/17, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Як встановлено судом, підстави для ненарахування та невиплати позивачу пенсій у спірний період були відсутні. Наявними в матеріалах справи документами не спростовується факт того, що позивачу у цей період нараховувалась пенсія.

Таким чином, оскільки пенсія з 01.06.2016 по 31.07.2018 роки не виплачена у встановлені терміни з вини відповідача, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача виплатити позивачу компенсації у зв`язку з втратою позивачем частини доходів.

Відповідно до статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що у ній містяться два строкових обмеження стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини; без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб`єкта владних повноважень.

Як встановлено судом під час розгляду справи, право на отримання позивачем пенсії відповідачем 1 не оскаржується та оскільки судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що припинення пенсії позивачу є протиправними діями суб`єкта владних повноважень - Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорськ Донецької області, то відповідно до спірних правовідносин має застосовується друга умова - виплата пенсії за минулий час без обмеження строку.

Отже, згідно з нормами частини другої статті 46 Закону № 1058-IV виплата пенсії позивачу підлягає поновленню з моменту її припинення. Таким чином, право позивача щодо виплати раніше призначеної пенсії є абсолютним та не може бути обмежено будь-яким строком.

Правовий висновок щодо неможливості застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою компенсаторної складової доходу, та у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою інших складових доходу та доходу в цілому, до якого належить пенсія викладений в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року по справі № 646/6250/17 (адміністративне провадження № К/9901/2128/18).

Щодо вимоги позивача зобов`язати Державну казначейську службу України нарахувати та виплатити компенсацію (інфляційні втрати) за порушення строку виконання судового рішення по справі № 200/5050/19-а від 10.06.2019 року Донецького окружного адміністративного суду за весь час прострочення, з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також три проценти річних від простроченої суми, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 05 червня 2012 року № 4901-VI Про гарантії держави щодо виконання судових рішень (далі - Закон № 4901-VI) держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 4901-VI у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до пункту 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845 (далі - Порядок) безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно з пунктом 50 Порядку компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку.

Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.

Згідно з пунктом 51 Порядку в рішенні (постанові) про виплату компенсації зазначаються: назва і дата видачі виконавчого документа, найменування органу, що його видав; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), код згідно з ЄДРПОУ або податковий номер (для юридичних осіб), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) або серія і номер паспорта для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття такого номера, реквізити рахунків стягувача і боржника; дата надходження документів та відомостей, необхідних для перерахування коштів, дата закінчення встановленого законом строку для перерахування коштів, дата перерахування коштів стягувачу; строк прострочення платежу; реквізити рахунка, з якого здійснюється безспірне списання; спосіб перерахування коштів стягувачу; сума нарахованої компенсації.

Рішення про виплату компенсації затверджується Головою Казначейства, а постанова - керівником органу державної виконавчої служби.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що, означений порядок нарахування та виплати компенсації за порушення строку виконання судового рішення та 3% річних від простроченої суми застосовується у разі виконання органом, що здійснює казначейське обслуговування, у випадку визначеному ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», в порядку, визначеному Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845, рішення суду про стягнення грошових коштів з органу державної влади, яке вже перебуває на виконанні органу Казначейства.

Оскільки адміністративний позов подано у зв`язку з невиконанням рішення суду зобов`язального характеру, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до відповідача 2 в цій частині є необґрунтованими та передчасними, оскільки є похідними від позовних вимог про стягнення грошових коштів та потребують виконання певних умов для застосування таких заходів, а саме неперерахування коштів за рішенням суду про стягнення таких коштів протягом трьох місяців.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення з Державної казначейської служби України моральної шкоди на користь ОСОБА_1 , суд зазначає, що відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

З огляду на те, що заподіяння моральної шкоди позивач пов`язує з протиправною бездіяльністю відповідача 1, яка полягала невиплаті належних йому коштів за рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10.06.2019 у справі № 200/5050/19-а, то вимогу про її стягнення, з огляду на наведені вимоги процесуального закону, вона могла заявити тільки одночасно з вимогою про визнання цієї бездіяльності протиправною.

Передбачена у частині п`ятій статті 21 КАС України у чинній редакції можливість поєднання в одному адміністративному позові двох пов`язаних між собою вимог, які якщо заявити їх окремо будуть підсудними різним судам, дозволяє краще дослідити матеріали справи та встановити її обставини, а також зекономити час та витрати на судові провадження, позаяк в такий спосіб закон дозволяє в рамках однієї справи захистити порушені права особи без необхідності двічі звертатися до суду.

Водночас, поєднувати в одному провадженні дві пов`язані вимоги, як-от про визнання бездіяльності протиправною та стягнення моральної шкоди, є правом позивача. Якщо він не скористався цією можливістю одразу при зверненні з позовом про оскарження дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень, то вдруге заявляти адміністративний позов вже з вимогою про стягнення моральної шкоди, заподіяної цією протиправною дією/бездіяльністю (якщо адміністративний суд це встановить) позивач не може, оскільки ця вимога тепер може розглядатися тільки в порядку цивільного або господарського судочинства (залежно від суб`єктного складу сторін).

Підсумовуючи наведене, вимогу про стягнення з відповідача 2 моральної шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю відповідача 1, яка полягала у у невиплаті пенсії щодо якої Донецьким окружним адміністративним судом 10.06.2019 прийнято рішення по справі № 200/5050/19-а, позивач міг заявити одночасно з вимогою про визнання цієї бездіяльності протиправною, яка була предметом розгляду у цій справі. Оскільки він цього не зробив, то вирішувати вимогу про стягнення моральної шкоди в іншій справі (тобто окремо від справи № 200/5050/19-а) в порядку адміністративного судочинства вже недозволено.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 08.08.2019 року у справі № 818/572/17.

За таких обставин суд вважає позовні вимоги позивача підлягають частовому задоволенню.

У відповідності до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тобто, підстави для стягнення судових витрат з відповідачів відсутні.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації, згідно паспортних даних: АДРЕСА_2 ) Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорськ Донецької області (84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Поштова, буд. 5, ) та Державної казначейської служби України (01061, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ) про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорськ Донецької області (84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Поштова, буд. 5, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації, згідно паспортних даних: АДРЕСА_2 ) пенсію за минулий період з 01 червня 2016 по 31 липня 2018 включно у розмірі 146 334,00 грн.

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорськ Донецької області (84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Поштова, буд. 5, ) нарахувати та виплатити компенсацію (інфляційні втрати) втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії з моменту припинення виплат пенсії до дати ухвалення судового рішення на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації, згідно паспортних даних: АДРЕСА_2 ).

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Вступна та резолютивна частина рішення підписані та проголошені 05 лютого 2020 року.

Повний текст рішення складено та підписано 10 лютого 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя О.М. Кониченко