Справа № 240/11836/19
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2020-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року м. Житомир справа № 240/11836/19

категорія 112030500

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гуріна Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі Ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області, про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

21 листопада 2019 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі Ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області, у якому просить:

- визнати протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України у прийнятті рішення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги на підставі висновку Управління Міністерства внутрішніх справ в Житомирській області від 12 серпня 2019 року;

- зобов`язати ліквідаційну комісію УМВС України у Житомирській області повторно направити на розгляд до МВС України висновок Управління Міністерства внутрішніх справ в Житомирській області від 12 серпня 2019 року щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення щодо призначення і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у сумі 390242,88 грн з урахуванням безумовного права позивача на таку допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності 2 групи з 10 липня 2019 року внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до частини 6 статті 23 Закону України від 20 грудня 1990 року №565-XІІ «Про міліцію». Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він проходив службу в ОВС, 14 січня 1999 року йому було встановлено 3 групу інвалідності та 50 % ступеня втрати професійної працездатності, у зв`язку з чим йому 27 березня 2000 року було проведено виплату страхового відшкодування в сумі 11157,12 грн. 10 липня 2019 року позивачу було встановлено другу групу інвалідності та встановлено 65% ступінь втрати професійної працездатності. На думку позивача, він, як інвалід ІІ групи з причин отримання захворювання, яке пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №850. У зв`язку з чим звернувся з відповідною заявою та переліком необхідних документів до третьої особи з метою призначення та отримання одноразової грошової допомоги. Ліквідаційна комісія УМВС України у Житомирській області нарахувала позивачу одноразову грошову допомогу в сумі 390242,88 грн та направила висновок до МВС України. У вересні 2019 року позивачу надійшла відповідь про те, що департаментом фінансово-облікової політики МВС України про повернення документів через невідповідність їх вимогам пункту 4 Порядку №850, тобто з дати попереднього огляду МСЕК до повторного огляду пройшло більше 2 років. Позивач вважає вказані підстави надуманими а відмову відповідача протиправною, що слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

12 грудня 2019 року на адресу суду від МВС України надійшов відзив на позовну заяву (а.с.41-45), в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та просить відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування заперечень відповідач зазначає, що позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на нормативно-правовий акт, що втратив чинність та на спірні правовідносини не розповсюджується. Крім того зазначив, що питання про прийняття рішення про призначення позивачу допомоги носить дискреційний характер. Позовну вимогу про зобов`язання МВС України прийняти рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги є передчасним, оскільки відповідної заяви з документами у МВС України не має, оскільки такі не були надіслані ліквідаційною комісією УМВС України в Житомирській області для прийняття рішення та розгляду.

Крім того, 12 грудня 2019 року відповідачем надіслано на адресу суду клопотання про вихід з спрощеного провадження від 10 грудня 2019 року №12/6-5636 (а.с.48-49).

13 грудня 2019 року на адресу суду від представника третьої особи надійшли пояснення щодо суті спору (а.с.50-54). В яких представник третьої особи зазначив, що ліквідаційна комісія УМВС України в Житомирській області рішення про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги позивачу не приймала, прав позивача не порушувала, а тому вважає поданий позов безпідставним та необґрунтованим, просить відмовити у його задоволенні.

17 грудня 2019 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якому позивач просить не брати до уваги відзив відповідача позовні вимоги до МВС України та ліквідаційної комісії України в Житомирській області задовольнити повністю (а.с.57-59).

21 грудня 2019 року ухвалою суду відмовлено МВС України у задоволенні клопотання про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

Відповідно до довідки у справі головуючий суддя Гурін Д.М. у період з 31 січня 2020 року до 4 лютого 2020 року перебував на амбулаторному лікуванні, у зв`язку з чим судове рішення у справі ухвалено 6 лютого 2020 року (а.с.67).

Згідно з частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до положень частини 5 статті 262, частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в УМВС України в Житомирській області у період з 9 липня 1982 року до 13 грудня 1998 року та звільнився 13 грудня 1998 року у відставку через хворобу (копія наказу УМВС від 8 грудня 1998 року №147 а.с.17).

Позивач має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році категорії І та є інвалідом війни 2 групи (копії посвідчень а.с.5, 18).

Відповідно до свідоцтва про хворобу від 2 грудня 1998 року №75/423 ОСОБА_1 непридатним до військової служби із зняттям з військового обліку та його захворювання, пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та, що визначені у свідоцтві про хворобу захворювання, також пов`язані з проходженням служби в ОВС (а.с.20-23).

14 січня 1999 року Житомирська обласна МСЕК встановила позивачу ступінь втрати 50% професійної працездатності, що сталась у зв`язку з захворюванням, що пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (витяг з акта огляду у МСЕК від 14 січня 1999 року до довідки МСЕК серії МСЕ №025932 а.с.24).

У зв`язку з встановленням 3 групи інвалідності та ступеню втрати 50% професійної працездатності позивачу ПАТ "НАСК "Оранта" від 30 липня 2019 року провела виплати страхового відшкодування з особистого страхування працівників Міністерства внутрішніх справ України в сумі 11157,12 грн (ксерокопія довідки ПАТ «HACK «Оранта» від 30 липня 2019 року №0690-06-05/688 а.с.28).

У зв`язку з погіршенням стану здоров`я 10 липня 2019 року обласною МСЕК позивачу встановлено другу групу інвалідності з 3 липня 2019 року та визначено, що захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії па ЧАЕС довічно (ксерокопія довідки до акта огляду МСЕК №1 серії 12 ААБ №548789 а.с.26).

Крім того, 10 липня 2019 року обласною MCЕК №1 позивачу встановлено 65% ступеню втрати професійної працездатності, причина втрати працездатності, захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, дата встановлення страхового випадку 2 грудня 1998 року (ксерокопія довідки обласної MCEК №1 серія 12ААА №040272 (а.с.27).

У серпні 2019 року позивач з заявою звернувся до ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області з метою отримання одноразової грошової допомоги, відповідно до частини 6 статті 23 Закону України «Про міліцію» (далі - Закон України «Про міліцію») та пункту 3 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, №850 від 21 жовтня 2015 року (далі - Порядок №850) та до заяви надав документи, які передбачені пункту 7 Порядку №850, оскільки захворювання, яке спричинило встановлення інвалідності 2 групи, пов`язане з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, яке отримав під час проходження служби в ОВС.

Ліквідаційна комісія УМВС України у Житомирській області нарахувала позивачу одноразову грошову допомогу у сумі 390242,88 грн у зв`язку з настанням інвалідності та направила висновок для затвердження разом з додатками щодо виплати грошової допомоги до МВС України у відповідності до пункту 8 Порядку №850 (а.с.36).

Наприкінці вересня 2019 року позивачу надійшла відповідь від ліквідаційної комісії УМВС від 24 вересня 2019 року №249 ж/29, у якій повідомлялось, що департаментом фінансово-облікової політики МВС України документи позивача щодо призначення одноразової грошової допомоги повернуті з посиланням на те, що надані матеріали не відповідають вимогам пункту 4 Порядку №850, оскільки з дати попереднього огляду MCЕК до повторного огляду МСЕК до повторного огляду пройшло більше 2 років, що перевищує передбачений Порядком №850 дворічний термін. А також те, що право на доплату грошової допомоги, з урахуванням раніше виплаченої суми, мають працівники міліції, яким встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності згідно рішення МСЕК під час повторного огляду проведеного протягом 2 років від дати первинного огляду (а.с.35).

Вважаючи відмову Міністерства внутрішніх справ України щодо прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

7 листопада 2015 року набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII (далі - Закон №580-VІІІ).

До набрання чинності вказаним Законом порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано положеннями статті 23 Закону України «Про міліцію» №565-XII (далі - Закон №565-XII) та Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850.

Відповідно до статті 23 Закону №565-XII у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На виконання вимог статті 23 Закону №565-XII постановою Кабінету Міністрів України №850 від 21 жовтня 2015 року затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі - Порядок №850).

Відповідно до пункту 2 Порядку №850 днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Положеннями пункту 3 Порядку №850 визначено, що грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Згідно із пунктом 7 Порядку №850 працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).

Відповідно до пункту 8 Порядку №850 керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся у серпні 2019 року із заявою до голови ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області щодо призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням другої групи інвалідності.

УМВС України в Житомирській області складено висновок про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 та направлено до Департаменту фінансово-облікової політики МВС України для його погодження або відмови у погодженні (а.с.36).

Суд зазначає, що пунктом 9 Порядку №850 передбачено, що МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

У пункті 14 Порядку №850 закріплено, що призначення і виплата грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком:

- учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку;

- учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння;

- навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом);

- подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.

Аналіз вищевикладених норм дає підстави вважати, що рішення про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності приймається Міністерством внутрішніх справ України на підставі поданого керівником органу внутрішніх справ, у якому проходив службу позивач, в даному випадку - ліквідаційною комісією Управління МВС України в Житомирській області висновку про призначення одноразової грошової допомоги, відповідно до Закону №565-XII. При цьому, слід акцентувати увагу на тому, що Міністерством внутрішніх справ України зобов`язано прийняти рішення про призначення одноразової грошової допомоги або мотивовану відмову в призначенні такої виплати.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду, а саме: від 13 червня 2019 року у справі №826/6354/18, від 30 січня 2018 року у справі №822/1579/17 та від 13 лютого 2018 року у справі №808/1866/16.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач, за результатом розгляду документів щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, не прийняв жодного із зазначених вище рішень та всупереч пункту 9 Порядку №850 повернув матеріали щодо призначення одноразової грошової допомоги позивачеві без розгляду.

Суд звертає увагу, що прийняття рішення про виплату чи відмову у виплаті одноразової грошової допомоги є виключною компетенцією Міністерства внутрішніх справ, а не Департаменту фінансово-облікової політики МВС України чи Управління Міністерства внутрішніх справ України у Житомирській області в особі ліквідаційної комісії, на які покладено обов`язок по проведенню дій з оформлення відповідних документів для вирішення питання про виплату такої допомоги та реалізації рішення головного розпорядника коштів (МВС України).

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що Міністерство внутрішніх справ України, повернувши без розгляду ОСОБА_1 матеріали щодо призначення одноразової грошової допомоги, діяло не у межах і не у спосіб, визначений Порядком №850.

Позивачем надано вичерпний перелік документів, необхідних для призначення допомоги, передбачених пунктом 7 Порядку №850, останнє відповідачем не оспорюються.

Також суд наголошує, що відповідно до листа Голови ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області від 24 вересня 2019 року №249ж/29, Департаментом фінансово-облікової політики МВС України повернуто матеріали щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги саме у зв`язку із їх невідповідністю вимогам пункту 4 Порядку №850.

Доводи відповідача, викладені у відзиві, про те, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки відсутні правові підстави для виплати позивачу допомоги, суд оцінює критично, позаяк дослідження та перевірка таких аргументів може бути здійснена в разі відмови уповноваженого органу в призначенні грошової допомоги позивачу. В межах даного спору жодного рішення за результатами розгляду заяви позивача прийнято не було, його заява та пакет документів повернуті без розгляду.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" суд підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20 травня 2010 року, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що ефективним захистом прав, свобод та інтересів позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, є визнання протиправною бездіяльності МВС України що виразилась у неприйнятті рішення щодо призначення одноразової грошової допомоги позивачу у зв`язку із встановленням ІІ-ї групи інвалідності з 3 липня 2019 року та зобов`язання відповідача повторно розглянути документи та прийняти відповідне рішення згідно Порядку №850. Відтак, суд, керуючись частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у вказаний спосіб.

Одночасно суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог про зобов`язання МВС України прийняти рішення щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у сумі 390242,88 грн у зв`язку з встановленням ІІ-ї групи інвалідності, з наступних підстав.

Право на захист це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" (стаття 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Із системного аналізу вказаних норм випливає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Отже, вимога про зобов`язання призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу на думку суду, є передчасною, оскільки матеріали щодо призначення допомоги розпорядником бюджетних коштів не розглядались по суті, рішення про виплату або про відмову у виплаті допомоги за результатом розгляду матеріалів щодо призначення одноразової грошової допомоги ще не приймалось.

Крім того, суд звертає увагу, що повноваження відповідача обмежені розглядом матеріалів та прийняттям рішення, натомість виплата одноразової грошової допомоги здійснюється на підставі наказу керівника органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, що передбачено пункту 9 Порядку №850, в силу якого МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Разом з тим, відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частини 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Відповідно до Рекомендацій №R (80) 2 щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнята Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року термін "дискреційне повноваження" означає повноваження, яке надає адміністративному органу певний ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Таким чином, дискреційними є повноваження, які залишають державному органу чи його посадовій особі свободу розсуду після з`ясування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Стосовно позовних вимог до ліквідаційної комісії УМВС України у Житомирській області суд зазначає наступне.

Як встановлено з матеріалів справи, 12 серпня 2019 року ліквідаційною комісією у Житомирській області після отримання від позивача заяви з документами для призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ОСОБА_1 ІІ групи інвалідності, було складено висновок про призначення одноразової грошової допомоги (а.с.36).

З огляду на викладене, ліквідаційна комісія УМВС України у Житомирській області повністю виконала вимоги пунктів 7 та 8 Порядку №850.

Тому, ліквідаційною комісією УМВС України у Житомирській області прав позивача порушено не було та будь-яких рішень щодо виплати чи відмови у виплаті одноразової грошової допомоги не приймалось.

Крім того, суд вважає за необхідне вказати, що позивачем у позовній заяві ліквідаційна комісія УМВС України у Житомирській області визначена як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а не як відповідач, тому пред`явлення будь-яких позовних вимог до третьої особи нормами Кодексу адміністративного судочинства України не передбачена, тому позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України).

За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд також ураховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 9 грудня 1994 року, пункт 29).

Беручи до уваги приписи зазначених норм, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково.

Враховуючи відсутність судових витрат у даній адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул.Академіка Богомольця, 10, м.Київ, 01601, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі Ліквідаційної комісії УМВС України в Житомирській області (вул.Старий бульвар, 5/37, м.Житомир, 10008, ) про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, що виразилась у неприйнятті рішення щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи з 3 липня 2019 року.

Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути матеріали щодо призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності з 3 липня 2019 року, та прийняти рішення, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №850 від 21 жовтня 2015 року, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.М. Гурін