Справа № 520/13227/19
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2020-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

06 лютого 2020 р. справа № 520/13227/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 , у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною дії Головного управління Держгеокадастру у Харківській області у не наданні ОСОБА_1 достовірної, точної та повної інформації по інформаційному запиту про вільні ділянки орієнтованою площею 2,0 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» з можливістю подальшої безоплатної передачі земельної ділянки у власність викладені в листі-відповіді від 04.10.2019р. за № ПІ-274/0-270/0/63-19 з додатком в електронному вигляді; 2) визнання протиправною відмови Головного управління Держгеокадастру у Харківській області у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, викладеної у листі № В-1050/0/6/-1486/0/21-19 від 22.10.2019р.; 3) зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Харківській області надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої за межами населених пунктів на території Нововодолазського району Харківської області (в любому вільному місці), орієнтованою площею 2,0 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» з метою подальшої безоплатної передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 .

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що за відсутності визначених законом підстав владний суб`єкт відмовив у наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки. Вчинена відмова суперечать закону, оскільки були надані всі необхідні матеріали, а тому підлягає скасуванню. При цьому зазначив, що відповідь запит позивача, містить недостовірну публічну інформацію.

Відповідач, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що порушене заявником питання було вирішено на підставі та у спосіб, визначені законом. Позивачем не було додержано вимог стосовно змісту клопотання щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, а саме не було надано графічні матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Вказане може бути самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту, тому відмова була вчинена за наявності належних підстав. При цьому на запит позивача будь-якої недостовірної інформації Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області зазначено не було.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник подав до Управління письмовий запит від 01.10.2019 року про доступ до публічної інформації, яким просив: 1) надати інформацію про усі земельні ділянки державної та комунальної форми власності у межах Харківської області, не наданих у користування, що можуть бути використані під землі для ведення особистого селянського господарства для реалізації права ОСОБА_1 на безоплатне отримання у власність землю для ведення особистого селянського господарства; 2) нанести відповідні дані на графічні матеріали (для подальшого доручення цих матеріалів до клопотання з ціллю реалізації ОСОБА_1 норми частини шостої статті 118 Земельного кодексу України. (а.с.12).

Відповідь на це звернення була надана листом Управління від 04.10.2019 року за №ПІ-274/0-270/0/63-19, до якого в електродному вигляді надано інформацію у вигляді витягу із звіту «Про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності на території Харківської області» по формі №6-зем станом на 01.01.2016 (остання звітна дата). (а.с.11).

У подальшому 09.10.2019 року заявник відповідним письмовим зверненням ініціював процедуру видачі дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки з метою ведення особистого селянського господарства у цілях подальшого одержання у власність шляхом безоплатної приватизації орієнтовною площею 2,00га на території Нововодолазького району Харківської області, додавши до вказаного звернення: копію паспорта громадянина України, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера; графічні матеріали бажаного району з вільним місцем розташування земельної ділянки на території усього Нововодолазького району Харківської області.

Відповідач вирішив викладене у заяві питання у спосіб видання листа від 22.10.2019 р. №В-1050/0/6-1486/0/21-19, де зазначив, що додані до заяви графічні матеріали не дають можливості встановити місце розташування земельної ділянки, яку заявник бажає отримати у власність. На цій підставі Головне управління повідомило у листі про відмову у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки.

Будь-яких інших управлінських діянь за зверненням заявника адміністративний орган не вчинив.

Не погодившись із правомірністю вчиненої адміністративним органом відмови та не погодившись із достовірністю наданої йому публічної інформації, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи по суті спір за вимогою стосовно надання адміністративним органом відповіді на запит про доступ до публічної інформації (лист-відповідь від 04.10.2019р. за № ПІ-274/0-270/0/63-19), суд вважає, що до відносин, які виникли на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Частина 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 5 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі за текстом - Закон № 2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Статтею 20 Закону № 2657-XII визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI).

За визначенням ч.1 ст.1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Пунктом 1 ч.1 ст.3 Закону № 2939-VI передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Управління належить до розпорядників публічної інформації у силу п.2 ч.1 ст.12 Закону № 2939-VI, а тому відповідно до п.6 ч.1 ст.14 цього ж закону зобов`язано надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Одним із способів доступу до публічної інформації за правилом ч.1 ст.Закону №2939-VI є надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Пункт 5 частини 1 ст. 24 Закону № 2939-VI встановлює, що відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації.

З наданих до матеріалів справи документів судом встановлено, що на письмовий запит позивача від 01.10.2019 року з приводу отримання інформації, останній отримав письмову відповідь листом від 04.10.2019 року з додатком у вигляді Звіту «Про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності на території Харківської області» по формі №6-зем станом на 01.01.2016.

У позові заявник указує, що отримав неповну інформацію, оскільки відповідь не містила вільних ділянок з кадастровими номерами орієнтованою площею 2,0 га з цільовим призначенням для особистого сільського господарства.

Суд звертає увагу заявника на те, що саме такої вимоги у такому текстуальному викладенні запит про доступ до публічної інформації не містив.

Тому надану Управлінням інформацію слід визнати такою, що відповідає обсягу та формулюванню прохання у запиті заявника від 01.10.2019 року.

Стосовно вимоги заявника про нанесення відповідних даних на графічні матеріали (для подальшого доручення цих матеріалів до клопотання з ціллю реалізації ОСОБА_1 норми частини шостої статті 118 Земельного кодексу України), суд зазначає, що з самого визначення публічної інформації та змісту обов`язків розпорядника публічної інформації вбачається, що Управління повинно надавати вже існуючу, тобто раніше створену публічну інформацію і не повинно виконувати додаткову роботу по створенню нової публічної інформації на запит приватної особи, у тому числі і шляхом розробки нового документа або проставлення будь-яких позначок у вже існуючому документі.

Загальновідомими у розумінні ч.3 ст.78 КАС України слід визнати ті обставини, що масив вільних земельних ділянок не є перманентною величиною, а навпаки - зазнає постійних змін унаслідок безперервної реалізації адміністративним органом управлінських повноважень у процесі поточної діяльності.

Суд вважає, що за змістом наведених вище статей Закону № 2939-VI можна виділити такі ознаки публічної інформації: 1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством; 2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація; 3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації; 4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків; 5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Вказані висновок також наведений в постанові Верховного Суду від 24.09.2019 року по справі № 816/430/17.

Отже, оскільки запит позивача містив прохання щодо створення відповідної інформації - нанести відповідні дані на графічні матеріали, суд приходить до висновків, що отримана ним відповідь була складена відповідно до запитуваної інформації ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, позов у цій частині належить відхилити.

Продовжуючи розгляд справи за вимогою визнати неправомірною відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою та зобов`язання надати такий дозвіл, суд зазначає, що правовідносини з приводу одержання громадянами у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства унормовані, насамперед, приписами Земельного кодексу України, Закону України "Про особисте селянське господарство".

Пунктом "а" ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Оскільки положення Земельного кодексу України не містять визначення терміну "особисте селянське господарство", то суд вважає за необхідне керуватись нормами Закону України "Про особисте селянське господарство", згідно з ст.1 якого під особистим селянським господарством слід розуміти господарську діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

У спірних правовідносинах владний суб`єкт не посилався на штучність та удаваність намірів заявника насправді вести особисте селянське господарство, а відтак, суд цих обставин не з`ясовує, не досліджує та не оцінює.

Порядок дій суб`єкта владних повноважень після одержання від зацікавленої особи заяви про намір набути у власність шляхом приватизації земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства визначений законодавцем у ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, де зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави суду дійти висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, чинним законодавством прямо не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

При цьому, згідно з вимогами чинного законодавства відповідач повинен за результатами розгляду заяви або надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або надати вмотивовану відмову в її наданні.

У вмотивованій відмові владний суб`єкт має зазначити нормативно-правові акти та їх статті із зазначенням однієї із зазначених вище підстав.

Суд вважає, що волевиявлення владного суб`єкта і з приводу надання дозволу, і з приводу відмови у наданні дозволу має втілюватись виключно у формі письмового розпорядчого документа, адже аналогічна правова позиція викладена у п.70 постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №509/4156/15-а, де указано, що відсутність рішення про надання дозволу або відмову у наданні дозволу в межах встановленого законом місячного строку свідчить про протиправну бездіяльність відповідного органу і надає особі право замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу відповідно до абзацу 3 частини сьомої статті 118 ЗК України.

Судом встановлено, що адміністративним органом за результатами розгляду звернення заявника не було прийнято розпорядчого документу.

Відповідь на звернення оформлена листом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України предметом судової перевірки у порядку адміністративного судочинства є рішення та діяння (дія чи бездіяльність) владних суб`єктів.

Зміст рішення владного суб`єкта розтлумачено законодавцем у положеннях п.п. 18 і 19 ч.1 ст.4 КАС України.

Визначення ж змісту діяння (дії чи бездіяльності) владного суб`єкта норми КАС України не містять.

Разом із тим, у силу ч.6 ст.7 КАС України суд вважає за можливе застосувати загальні визначення рішення, дії, бездіяльності, згідно з якими рішення владного суб`єкта - це письмовий акт, дія владного суб`єкта - це вчинок компетентного працівника владного суб`єкта, бездіяльність владного суб`єкта - це невиконання обов`язку.

При цьому, суд зважає, що відмова владного суб`єкта як різновид форми реалізації адміністративного волевиявлення (управлінської функції) може бути втілена як у рішенні владного суб`єкта, так і в дії владного суб`єкта, котра має певну документальну фіксацію.

Тому, належним і ефективним способом захисту є як вимога про визнання неправомірної дії владного суб`єкта з приводу відмови, так і вимога про визнання протиправною відмови, оформленої відповідним письмовим документом, зокрема, і листом.

З огляду на викладене, відсутність рішення у формі наказу про надання дозволу або відмову у наданні дозволу в межах встановленого законом місячного строку свідчить про протиправну бездіяльність відповідного органу.

Разом із тим, суд не знаходить підстав для покладення на владного суб`єкта обов`язку видати (надати) бажаний для зацікавленої особи дозвіл, з огляду на наступне.

Згідно з правовим висновком п.71 постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №509/4156/15-а враховуючи обмежений строк розгляду клопотання, а також положення ч.6 ст.118 Земельного кодексу України, яка містить імперативні вимоги щодо обов`язковості додавання до клопотання зацікавленої особи графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб), недодержання вимог щодо змісту клопотання, ненадання належним чином оформлених графічних матеріалів або погодження землекористувача, якщо бажана земельна ділянка не є вільною, може бути самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Окрім того, згідно з правовим висновком п. 68 постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №509/4156/15-а Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. З іншого боку, подання зацікавленою особою документів, необхідних для розгляду клопотання, не в повному обсязі або виявлення у документах, поданих замовником, недостовірних відомостей об`єктивно перешкоджають розгляду та винесенню законного рішення про надання дозволу/вмотивованої відмови на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Між тим, згідно з правовим висновком п.69 постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №509/4156/15-а у разі надання особою пакету документів, необхідних для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з недоліками щодо комплектності, форми чи змісту, відповідний орган має право звернутися до заявника з пропозицією усунути виявлені недоліки. Така дія є правомірним способом поведінки органу і має на меті створення громадянам умов для реалізації їх прав на землю. Зазначена пропозиція щодо усунення недоліків не може вважатися "відмовою у наданні дозволу" у розумінні частини сьомої статті 118 ЗК України. Проте, звернення з такою пропозицією не звільняє відповідний орган від обов`язку прийняти рішення щодо надання дозволу (або відмову) в межах встановленого законом місячного строку.

У даному випадку, відповідач одразу листом від 22.10.2019 р. № В-1050/0/6-1486/0/21-19 відмовив позивачу у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою з підстав ненадання відповідних графічних матеріалів, при цьому не скориставшись правом звернення до заявника з пропозицією усунути виявлені недоліки для створення позивачу умов для реалізації їх прав на землю.

Стосовно повноти матеріалів звернення заявника суд зазначає, що до заяви від 09.10.2019 року було надано графічний матеріал бажаного району з будь-яким вільним місцем розташування земельної ділянки на території усього Нововодолазького району Харківської області.

З наданих відповідачем до відзиву документів, вбачається, що вказаний графічний матеріал позивача містить надпис «бажане місце розташування земельної ділянки 2 га для ОСГ (любе вільне місце) та території Нововодолазького район

Частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до пункту 1.3 "Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками", затвердженої наказом Держземагентства України від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року № 391/17686, межа земельної ділянки це сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки.

Бажане місце розташування земельної ділянки з її орієнтовними розмірами зазначається заявником на фрагментах планово - картографічних матеріалів, які надають можливість правильно визначити місце розташування земельної ділянки, на яку претендує особа, яка звернулась з клопотанням з метою безоплатного отримання земельної ділянки у власність.

Тобто, графічні матеріали, які додаються до клопотання, повинні бути такими, обсяг даних яких дозволяє чітко ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки відносно інших землевласників та землекористувачів, а бажана земельна ділянка має бути максимально конкретизованою, що б давало можливість відповідачу насамперед встановити зазначене місце розташування, перевірити відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів та, у передбачених земельним законодавством випадках, надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо чітко визначеної земельної ділянки.

Вказані висновки також наведені в постанові Верховного Суду від 19.12.2019 року по справі №806/777/17.

Отже, надані до відповідача графічний матеріал, не містить конкретної земельної ділянки, яку позивач бажає отримати у власність, та охоплює увесь окремий адміністративний район Харківської області включаючи села.

На виконання вимог ч.5 ст.242 КАС України окружним адміністративним судом виявлено, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 09.01.2020р. у справі №820/4433/17 (адміністративне провадження №К/9901/26984/18) лист не може сприйматися судом як належна відмова у наданні такого дозволу, оскільки питання вирішене не у встановленому законом порядку; така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 815/6094/17; у цій справі відсутні підстави для зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Харківській області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, оскільки це питання належним чином не розглянуте відповідачем, отже повна перевірка наявності чи відсутності підстав для надання такого дозволу судом не досліджується, а тому зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою було б передчасним. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.11.2019р. у справі № 812/1646/17.

Окрім того, у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 26.12.2019р. у справі №520/8576/18 (провадження №К/9901/23880/19) результатами розгляду будь-яких основних питань у межах повноважень територіального органу Держгеокадастру цей орган має видавати відповідний наказ; Відсутність належним чином оформленого наказу Головного управління Держгеокадастру в області про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки після спливу встановленого законом місячного строку розгляду клопотання особи, не зважаючи на надсилання заявнику листів про розгляд клопотання, свідчить про те, що орган не ухвалив жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом. Отже, має місце протиправна бездіяльність; Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У постанові від 05.09.2018 у справі №826/9727/16 Верховний Суд аналізував застосування п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України і дійшов висновку, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. Аналогічний правовий висновок висвітлено й у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №2340/2921/18.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, адже діяв не відповідно до закону.

Так, замість прийняття рішення у належній формі (якою є наказ) владний суб`єкт вдався до реалізації управлінської функції за самотужки та на власний розсуд розробленою формою у спосіб видання листа, хоча такого порядку дій законом не передбачено.

З огляду на викладене, суд вважає, що правовою суттю вчиненого відповідачем діяння з розгляну звернення заявника є саме бездіяльність (як форма неприйняття належного рішення по суті порушеного питання) і така бездіяльність не може бути кваліфікована як правомірна у зв`язку з відсутністю відповідної правової підстави для обрання такої форми правової поведінки.

Ураховуючи, що владний суб`єкт дій з прийняття рішення по суті звернення взагалі не вчинив, а суд не має повноважень діяти за суб`єкта, то відсутні підстави для обтяження суб`єкта обов`язком реалізувати владну управлінську функцію у бажаному для особи порядку, як це викладено у тексті позову, позаяк порядок реалізації управлінської функції у даному випадку визначений ч.2 ст.19 Конституції України та ч.7 ст.118 Земельного кодексу України.

Згідно з ч.4 ст.245 КАС України якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, відповідача належить зобов`язати розглянути по суті звернення ОСОБА_1 від 09.10.2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою у спосіб прийняття наказу.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат в порядку ст. 139 КАС України судом не здійснюється, оскільки позивач ухвалою суду від 09.12.2019 року був звільнений від сплати судового збору на підставі ст.8 Закону України "Про судовий збір", а доказів понесення інших витрат позивачем не надано.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з приводу неприйняття за письмовим зверненням ОСОБА_1 від 09.10.2019 року стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність площею 2,000 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що перебувають у запасі Нововодалазького району Харківської області, рішення у формі наказу у порядку частини 7 статті 118 Земельного кодексу України.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Харківській області вирішити по суті звернення ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) від 09.10.2019р. з приводу надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність площею 2,000 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що перебувають у запасі на Нововодолазького району Харківської області, шляхом прийняття рішення у формі наказу у порядку частини 7 статті 118 Земельного кодексу України.

У решті вимог позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України (а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя О.В. Старосєльцева