Справа № 120/3277/19-а
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2020-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/3277/19-а Головуючий суддя 1-ої інстанції - Заброцька Людмила Олександрівна

Суддя-доповідач - Охрімчук І.Г.

06 лютого 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Охрімчук І.Г.

суддів: Капустинського М.М. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року (повний текст рішення складено 17.12.2019 року, м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач), що підписаний представником позивача ОСОБА_2 , до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначає, що 06.08.2018 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 ( по особовому складу ) №25-РС від 06.08.2028 року позивача звільнено з військової служби у запас за пунктом "к" пункту 2 частини 5 ст. 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу". У зв`язку із цим наказом командира військової частини НОМЕР_1 №170 від 08.08.2018 року позивача знято зі всіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу даної військової частини та направлений на облік до Хмільницького ОРВК Вінницької області. Проте, на день виключення зі списків особового складу військової частини позивачу не проведено нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 06.07.2018 року, яка в свою чергу призвела до порушення його законних прав та інтересів, в частині не проведення своєчасного розрахунку при звільненні позивача з військової служби.

Ухвалою суду першої інстанції 15.10.2019 року відкрито провадження в справі, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами.

Представник відповідача надіслав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому вказав, що відповідно до ст.5 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення», пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (далі Порядок), індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів.

Статтею 51 Бюджетного Кодексу України визначено, що керівники бюджетних установ здійснюють фактичні видатки на грошове забезпечення лише в межах фонду грошового забезпечення. Військова частина НОМЕР_1 є розпорядником коштів третього рівня та отримує бюджетні асигнування за підпорядкованістю від Командування Повітряних Сил Збройних Сил України (розпорядник коштів другого рівня) через фінансово-економічне управління Командування Повітряних Сил ЗС України.

Відповідно до вказівки директора Департаменту фінансів №248/1485 від 26.03.2018 року та роз`яснень Міністерства соціальної політики України від 16.04.2015 року №10685/0/14-15/10, від 09.06.2016 року №252/10/136-16, від 04.07.2017 року №220/5140 та від 08.08.2017 року №78/0/66-17 встановлено, що Порядок не передбачає черговість нарахування сум індексації та можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України з 2016 року - по 2018 рік.

Крім того, фінансування військової частини НОМЕР_1 за період з 2016 року по 2018 рік на вказаний вид видатків не здійснювалось, а тому грошове забезпечення, яке виплачувалось позивачу, у вказаний період не індексувалось (індексація не виплачувалась та не нараховувалась). Таким чином здійснити нарахування та виплату позивачу за вказані вище періоди не представляється можливим, адже вказані дії не передбачені Порядком (механізм здійснення нарахування за попередні періоди не визначений).

Стосовно нарахування та виплати середнього заробітку за період з 09.08.2018 року по день виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року зазначив, що у відповідності до ст. 3 Кодексу законів про працю України визначено коло осіб, на яких поширюється дане законодавство, а саме: законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організації незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Норми трудового законодавства не поширюються та не застосовуються до військовослужбовців Збройних Сил України. Оскільки позивач не перебував у трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 , слід зробити висновок, що військова частина НОМЕР_1 не може провести розрахунок та виплатити середній заробіток за період з 09.08 2018 року по день виплати індексації.

Враховуючи наведене, на думку відповідача, підстави для задоволення вимог адміністративного позову відсутні.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 17.12.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати у період з 01.01.2016 року по 08.08.2018 року індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 08.08.2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції від 17.12.2019 року в частині відмови у задоволенні позову та прийняти нову постанову про задоволення позову в повному обсязі. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що розмір індексації грошового забезпечення, яка не була нарахована та виплачена позивачу жодним чином не є та не може бути критерієм відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Тому, встановивши факт звільнення позивача з військової частини та виключення останнього зі списків особового складу без проведення остаточного розрахунку в частині не виплати індексації грошового забезпечення та зобов`язавши суб`єкта владних повноважень вчинити дані дії у повному розмірі без обмеження жодного розміру такої індексації суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з дня звільнення по день постановлення судом рішення у даній справі.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2020 року відкрито апеляційне провадження, а ухвалою суду від 03.02.2020 року призначено до апеляційного розгляду.

31.01.2020 року на адресу суду апеляційної інстанції представник позивача надіслав відповідні судові рішення у тотожних справах щодо індексації грошового забезпечення військовослужбовців для врахування під час прийняття судом апеляційної інстанції законного та обґрунтованого судового рішення.

У свою чергу, представник відповідача надіслав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що нарахування індексації грошового забезпечення належить до дискреційних повноважень відповідача, а тому після набрання даним рішенням законної сили та його виконання відповідачем, позивач не позбавлений права звернутись з позовом про виплату компенсації втрати частини доходів та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Керуючись приписами ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 06.08.2018 року №25-РС молодший сержант ОСОБА_1 водій-електрик приймального радіовузла відділення приймальних радіо пристроїв радіоцентру польового вузла зв`язку був звільнений з військової служби у запас за пунктом "к" пункту 2 частини 5 статті 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу".

В подальшому, наказом командира військової частини НОМЕР_1 №170 від 08.08.2018 року ОСОБА_1 знято зі всіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу даної військової частини та направлений на облік до Хмільницького ОРВК Вінницької області.

15.07.2019 року командиру військової частини НОМЕР_1 представником позивача надіслано адвокатський запит із проханням повідомити чи нараховувалась та чи виплачувалась позивачу індексація грошового забезпечення у період з 01 січня 2016 року по 08 серпня 2018 року.

Листом №350/139/2051 від 30.07.2019 року на адвокатський запит відповідачем повідомлено, що відповідно до роз`яснень Департаменту фінансів Міністерства оборони України проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. При цьому зазначено, що механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди немає. У межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ у січні 2016 року - лютому 2018 року у Міністерстві оборони України не було. Відтак, підстав для нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по серпень 2018 року у відповідача не було.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не проведено нарахування та виплати у період з 01.01.2016 року по 08.08.2018 року індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що бездіяльність відповідача в частині не проведення індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 року по 08.08.2018 року є протиправною, а тому задоволенню підлягає й похідна вимога щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Водночас, правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України врегульовано Законом України "Про індексацію грошових доходів населення".

Статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення (стаття 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення").

Отже, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до положень частини 1 статті 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Статтею 6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" передбачено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

При цьому, в силу вимог статей 18 та 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" індексація доходів населення відноситься до державних соціальних гарантій, які є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення. Згідно з пунктом 4 цього Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Отже, індексація доходів громадян, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних соціальних гарантій, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем не здійснювалась індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 , починаючи з січня 2016 року по серпень 2018 року, що підтверджується листом військової частини НОМЕР_1 №350/139/2051 від 30.07.2019 року.

Слід зазначити, що правомірність своїх дій відповідач обґрунтовує посиланням на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України. Між тим, які вірно зауважив суд першої інстанції, подібні роз`яснення мають інформаційний характер та не є нормативно-правовими актами. Натомість, в силу приписів статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи повинні діяти відповідно до Конституції та законів України.

Однак, суд першої інстанції правильно відмітив, що не може визнаватися правомірною відмова відповідача у нарахуванні та виплаті сум індексації з мотивів відсутності коштів на такі потреби.

З урахуванням наведеного, варто погодитись, що відсутність у відповідача належного фінансового забезпечення у спірний період, в тому числі для покриття витрат з індексації грошового забезпечення військовослужбовців, не може впливати на наявність або відсутність у позивача права на отримання такої індексації, оскільки відповідне право гарантується законом, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін є безумовним обов`язком роботодавця.

Колегія суддів враховує пункт 23 рішення в справі "Сук проти України" (№ 10972/05, від 10 червня 2011 року) в якому Європейський суд з прав людини вказав, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Аналізуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що бездіяльність відповідача в частині не проведення індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 року по 08.08.2018 року є протиправною, а тому задоволенню підлягає й похідна вимога щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період.

Щодо позовних вимог, що стосуються бездіяльності відповідача в частині не проведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні та необхідності нарахування та виплати середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку, колегія суддів зазначає, що рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується, тому воно не є предметом апеляційного розгляду.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем в порушення ч. 2 ст. 77 КАС не доведено правомірність своїх дій щодо не проведення позивачу нарахування та виплати у період з 01.01.2016 року по 08.08.2018 року індексації грошового забезпечення, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягали задоволенню частково.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, при цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують зазначеного висновку суду першої інстанції та не впливають на правильність судового рішення.

Відповідно до статті 139 КАС підстави для розподілу судових витрат за наслідками розгляду апеляційної скарги - відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі 06 лютого 2020 року.

Головуючий Охрімчук І.Г.

Судді Капустинський М.М. Смілянець Е. С.