Справа № 440/4850/19
Суддя: О.В. Гіглава
Дата ухвалення: 2020-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/4850/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гіглави О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Протас О.М.,

представника позивача - Фесенко Ю.О.,

представника відповідача - Шимка М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

В С Т А Н О В И В:

10 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Полтавській області про:

- визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 06.11.2019 №Ф-126814-50;

- зобов`язання ГУ ДПС у Полтавській області () відобразити в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) показники (операції) щодо виключення з обліку донарахованих сум з єдиного внеску у розмірі 15419,11 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує безпідставністю нарахування йому контролюючим органом подвійних сум єдиного внеску, оскільки види діяльності ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця платника єдиного податку та особи, яка провадить незалежну професійну діяльність співпадають це діяльність арбітражного керуючого за кодом КВЕД 70.22 консультування з питань комерційної діяльності й керування, який передбачає діяльність арбітражного керуючого. Позивач зазначає, що не мав обов`язку подання у спірних періодах звітності як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, а звітувався лише як фізична особа-підприємець, оскільки подвійне звітування зумовило б подвійне обліковування контролюючим органом ідентичної господарської діяльності позивача та, як наслідок, подвійного її оподаткування. Додатково позивач зауважує на позицію Верховного Суду з питань неможливості подвійного оподаткування фізичних осіб-підприємців, які є одночасно й особами, які провадять незалежну професійну діяльність, що викладена у постанові від 02.09.2019 у зразковій справі №520/3939/19.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16.12.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, а також постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, призначено судове засідання з розгляду справи на 11:00 год 20.01.2020, в якому оголошувалися перерви до 11:15 год 30.01.2020 та 12:15 год 05.02.2020.

26.12.2019 до суду від ГУ ДПС України надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 49-52), в якому останнє заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 Зазначає, що відповідно до інформаційної бази ІС "Податковий блок" ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) перебуває на обліку як фізична особа-підприємець з 08.09.2005, обліковується на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок ІІІ група) з 25.05.2012. Обрані види діяльності ОСОБА_1 .: - надання комбінованих офісних адміністративних послуг; - інша допоміжна діяльність у сфері фінансових послуг, крім страхування та пенсійного забезпечення; - консультування з питань комерційної діяльності й керування. Виходячи з положень Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" особи, які провадять незалежну професійну діяльність та одночасно є фізичними особами-підприємцями не звільняються від сплати єдиного внеску за себе як фізичну особу-підприємця. При цьому, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, повинні перебувати на обліку в органах доходів і зборів як платники єдиного внеску. А з 01.01.2017 якщо особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, не отримує дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року від незалежної професійної діяльності, вона зобов`язана визначити базу нарахування єдиного внеску, незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем. Сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Враховуючи зазначене, позивач зобов`язаний був сплачувати єдиний соціальний внесок за себе, як за фізичну особу-підприємця, так і за себе, як особу, яка провадить незалежну професійну діяльність. Станом на 31.10.2019 за ФО-П ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) обліковувався борг з єдиного внеску в сумі 15419,11 грн. На підставі даних інформаційної системи в автоматичному режимі платнику 06.11.2019 було сформовано та направлено вимогу №Ф-126814/50, яка отримана ним 22.11.2019.

У відповіді на відзив, що надійшла до суду 16.01.2020 (а.с. 61-66), позивач наполягає на тому, що з моменту реєстрації та до моменту припинення своєї діяльності як фізичної особи-підприємця на спрощеній системі оподаткування ним подавалася звітність та сплачувалися внески виключно як фізичною особою-підприємцем в межах норм діючого законодавства. При цьому, позивач провадив діяльність як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності та отримував, в свою чергу, дохід виключно від провадження діяльності фізичної особи-підприємця. З огляду на той факт, що протягом 2018 року ОСОБА_1 провадилась діяльність як фізичною особою-підприємцем на спрощеній системі оподаткування, останнім нараховувався єдиний внесок та сплачувався у відповідному розмірі від суми отриманого за цей період доходу, що фактично підтверджується в інтегрованих картках платника податків за платежем 71040000.

Представник позивача в судовому засіданні 05.02.2020 позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 05.02.2020 проти позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні.

Заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

08.09.2005 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець за №2 588 002 0001 004379 (а.с. 16) та взятий на облік в органах доходів і зборів згідно довідки №4-ОПП від 25.07.2013 №055 (а.с. 21).

Згідно класифікатора видів економічної діяльності позивачу присвоєно КВЕД 70.22 - Консультування з питань комерційної діяльності й керування, який передбачає діяльність арбітражного керуючого (а.с. 17 зі звороту).

Відповідно до ліцензії серія АВ №547877 від 15.11.2010 та свідоцтва від 18.07.2013 №1433 ОСОБА_1 здійснював діяльність арбітражного керуючого (а.с. 18, 20).

За даними свідоцтва платника єдиного внеску серія А №338518 від 25.05.2012, позивач в контролюючому органі обліковувався на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок ІІІ група) (а.с. 19).

Позивачем до контролюючого органу подано наступну податкову звітність:

- за 2016 рік:

07.02.2017 подано податку декларацію про майновий стан і доходи за 2016 рік, у рядку 11.1 якої відображено суму доходу від провадження господарської діяльності 15000,00 грн (а.с. 69-70);

07.02.2017 подано звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2016 рік (а.с. 71);

07.02.2017 податкову декларацію платника єдиного податку фізичної особи підприємця за 2016 рік, у рядку 06 якої відображено суму доходу від провадження господарської діяльності 15000,00 грн (а.с. 72);

- за 2017 рік:

31.01.2018 подано податку декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік, у рядку 11.1 якої відображено суму доходу від провадження господарської діяльності 12776,00 грн (а.с. 73-74);

31.01.2018 подано звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 рік (а.с. 75);

31.01.2018 податкову декларацію платника єдиного податку фізичної особи підприємця за 2017 рік, у рядку 06 якої відображено суму доходу від провадження господарської діяльності 12776,00 грн (а.с. 76);

- за 2018 рік:

18.02.2019 подано податку декларацію про майновий стан і доходи за 2018 рік (а.с. 77-78);

11.01.2019 подано звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2018 рік (а.с. 79);

11.01.2019 податкову декларацію платника єдиного податку фізичної особи підприємця за 2018 рік (а.с. 80).

Між тим, 28.11.2018 ГУ ДФС у Полтавській області відносно ОСОБА_1 сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5836-50 на суму 15419,13 грн (а.с. 89).

ОСОБА_1 , не погодившись з вказаною вимогою та наполягаючи на тому, що провадить діяльність як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності та отримує дохід виключно від провадження такої діяльності, а тому не зобов`язаний сплачувати єдиний внесок окремо за себе, як за фізичну особу-підприємця, та окремо за себе, як за особу, що провадить незалежну професійну діяльність, оскаржив вказану вимогу в адміністративному порядку до ДФС України.

Рішенням ДФС України про результати розгляду скарги від 22.02.2019 №8841/6/99-99-11-05-02-25 скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а вимогу від 28.11.2018 №Ф-5836-50 скасовано та вирішено вважати її такою, що відкликана, з підстав направлення скаржнику вказаної вимоги з порушенням пункту 3 розділу VІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а також зобов`язано ГУ ДФС у Полтавській області сформувати та направити ОСОБА_1 нову вимогу з урахуванням даного рішення та вимог законодавства (а.с. 26-27).

20.11.2019 адвокатом позивача до ГУ ДПС у Полтавській області скеровано адвокатський запит для отримання інформації та документального підтвердження, зокрема, щодо виконання управлінням приписів рішення ДФС України про результати розгляду скарги від 22.02.2019 №8841/6/99-99-11-05-02-25 та винесення відносно ОСОБА_1 нової вимоги про сплату боргу (недоїмки) (а.с. 107-108).

Після скерування вказаного запиту ГУ ДПС у Полтавській області 26.11.2019 направлено на адресу ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2019 №Ф-126814-50, сформовану на підставі даних інтегрованої картки платника по єдиному внеску, у якій станом на 31.10.2019 за ОСОБА_1 обліковується борг з єдиного внеску в сумі 15419,11 грн (а.с. 24).

Вказана вимога отримана позивачем 27.11.2019 (а.с. 25).

Вважаючи вказану вимогу такою, що винесена необґрунтовано та підлягає визнанню протиправною і скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому також просив зобов`язати ГУ ДПС у Полтавській області () відобразити в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) показники (операції) щодо виключення з обліку донарахованих сум з єдиного внеску у розмірі 15419,11 грн.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено положеннями Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року № 2464-VI (надалі по тексту - Закон №2464).

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону №2464 передбачено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно пункту 3 вказаної частини, застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 5 Закону №2464 взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Абзацом 2 частини четвертої статті 5 Закону №2464 встановлено, що обов`язки платників єдиного внеску виникають: у осіб, зазначених в абзацах четвертому, шостому та сьомому пункту 1, пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - з початку провадження відповідної діяльності.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464 єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Згідно з підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. В свою чергу, незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Частинами другою та третьою статті 9 Закону №2464 передбачено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Абзацом 3 частини восьмої статті 9 Закону №2464 встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

У спірних правовідносинах, на думку суду, підлягають врахуванню висновки, зроблені Верховним Судом у межах зразкової справи №520/3939/19 щодо правомірності обліку осіб, які здійснюють незалежну професійну діяльність та одночасно зареєстровані як фізичні особи-підприємці (рішення Верховного суду від 02.09.2019 у зразковій справі №520/3939/19).

У зазначеному рішенні Верховний Суд дійшов наступних висновків:

"Дослідивши форму витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (додаток 8 до Положення №10-1, пункт 6 розділу V), суд зазначає, що до відомостей, які містить цей витяг, віднесено й відомості щодо статусу застрахованої особи, серед типів якого нормотворець визначає фізичну особу-підприємця і самозайняту особу, під якою мається на увазі особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, що обумовлює висновок про те, що такого статусу застрахованої особи, як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності, Положення № 10-1 не визначає.

Системний аналіз норм Закону №2464 та Положення №10-1 дає підстави для висновку про відсутність повноважень у контролюючого органу за власною ініціативою без наявності звітності платника єдиного внеску (особи, яка провадить незалежну професійну діяльність/фізичної особи-підприємця), в якій містяться відомості про суми нарахованого доходу та єдиного внеску фізичних осіб-підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, вносити зміни (подавати інформацію до ПФУ щодо змін) до облікової картки платника єдиного внеску шляхом встановлення "ознаки незалежної професійної діяльності" та відповідно нараховувати єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску на місяць, визначеного Законом як граничний мінімальний внесок для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.

Враховуючи те, що позивач не перебуває на обліку платника єдиного внеску як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність, та відповідно не подає звітність як такий платник, суд доходить висновку про безпідставне встановлення відповідачем позивачу як платнику єдиного внеску фізичній особі-підприємцю ознаки незалежної професійної діяльності та нарахування на цій підставі єдиного внеску.

Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 №435, зареєстрованому у Міністерстві юстиції України 23.04.2015 за №460/26905 (далі - Порядок № 435), визначає процедуру, форму, строки подання звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до Державної фіскальної служби України, яка є центральним органом виконавчої влади, який реалізує, зокрема, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань сплати єдиного внеску, її територіальних органів.

Пунктом 16 розділу IV "Формування звіту" Порядку №435 передбачено, що фізичні особи-підприємці, які мають ознаку незалежної професійної діяльності, формують та подають до органів доходів і зборів окремі Звіти (додаток 5).

Відповідно до частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України в разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Положення пункту 16 розділу IV "Формування звіту" Порядку №435 відсилають до додатка 5 "Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску", розділом 6 якого визначені типи платника, серед яких окремо зазначено ФО - на загальній системі оподаткування, ФО - на спрощеній системі оподаткування, особу, яка провадить незалежну професійну діяльність, членів фермерського господарства. Визначення окремого типу платника "фізичної особи-підприємця, яка має ознаку незалежної професійної діяльності" формою звіту не передбачено.

Отже, приписи пункту 16 Порядку №435 про обов`язок формування та подання звіту фізичною особою-підприємцем, яка має ознаку незалежної професійної діяльності, не відповідають положенням пунктів 4 та 5 частини першої статті 4 Закону №2464. Особи, визначені цими пунктами, є окремими платниками єдиного внеску з певними особливостями їх обліку, різною базою нарахування єдиного внеску та порядку його сплати, а тому поєднання нормотворцем двох різних статусів платників єдиного внеску на рівні підзаконного нормативно-правового акта призводить до невідповідності норм Порядку положенням Закону.

Суд констатує наявність колізії між приписами нормативно-правових актів різної юридичної сили - невідповідність між приписами закону та положеннями підзаконного нормативно-правового акта. За правилом колізійного принципу "lex superior derogate legi interior" нормативний акт вищої юридичної сили має пріоритет над нормативним актом нижчої юридичної сили. Отже, потрібно резюмувати, що положення закону за своєю юридичною силою превалюють над нормами підзаконних нормативно-правових актів. Відповідно визначення спеціального "змішаного" правового статусу на рівні підзаконного нормативного-правового акта (Порядку), з огляду на невідповідність положенням закону, є неправомірним, а тому не повинно братися до уваги в аспекті правозастосовної діяльності.

Враховуючи зазначене, суд доходить висновку, що статус фізичної особи-підприємця з ознакою провадження незалежної професійної діяльності та, як наслідок, порядок обліку та сплати єдиного внеску такою особою Закон №2464 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не передбачає.

Отже, контролюючий орган, дотримуючись принципів законності та належного врядування як суттєвих елементів принципу верховенства права, повинен був врахувати, що хоча процедура щодо обліку платника єдиного внеску була встановлена нормативно-правовим актом, однак у частині визначення типів (видів) платників єдиного соціального внеску не відповідала Закону №2464, тому немає підстав вважати, що дії органу, який використовував таку процедуру відповідали принципам належного врядування, оскільки надано перевагу приписам не Закону, а нормативно-правовому акту, нижчому за ієрархією.

Оскільки йшлося про майновий інтерес, то контролюючий орган повинен був діяти у належний спосіб (у цьому випадку з урахуванням приписів Закону № 2464), де не передбачено такого платника єдиного внеску, як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності) та з урахуванням послідовності дій (способів) у частині взяття на облік платника єдиного внеску з внесенням відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб (зміни таких) та застосовувати ті процедури, які б вказували на ясність дій."

Викладене тлумачення норм права Верховним Судом дає підстави для висновку про те, що в спірному випадку контролюючим органом безпідставно за період 2017-2018 років здійснено подвійне нарахування сум єдиного внеску ОСОБА_1 окремо як фізичній особі-підприємцю та окремо як особі, яка провадить незалежну професійну діяльність, при тому, що останнім у вказаному періоді провадився лише один вид діяльності - це діяльність арбітражного керуючого за кодом КВЕД 70.22 консультування з питань комерційної діяльності й керування, який передбачає діяльність арбітражного керуючого, а також подавалася лише одна звітність як за зареєстровану у контролюючому органі фізичну особу-підприємця на спрощеній системі оподаткування та не подавалася звітність за особу, яка провадить незалежну професійну діяльність.

Поряд з цим, суд вважає за доцільне зауважити, що з метою правильності ведення податкового обліку ОСОБА_1 19.01.2019 звертався до ДФС зі зверненням про надання податкової консультації, у якій поставив наступні питання:

чи потрібно ОСОБА_1 , зареєстрованому як фізична особа підприємець окремо ставати на податковий облік як особа, що провадить незалежну професійну діяльність;

чи потрібно ФОП, арбітражному керуючому ОСОБА_1 вести податковий облік та сплачувати податки, ЄСВ окремо по фізичній особі підприємцю та окремо по особі, що провадить незалежну професійну діяльність;

у випадку реєстрації як фізична особа підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності, яким чином ОСОБА_1 має проводити податковий облік та які податки та збори сплачувати від здійснення діяльності арбітражного керуючого як основного виду діяльності згідно КВЕД?

14.02.2019 ДФС надіслало ОСОБА_1 податкову консультацію №543/6/99-99-13-01-02-15/ІПК, яка містила аналіз законодавства, зокрема, норм Податкового кодексу України, Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а також норм Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 №435.

В результаті оскарження ОСОБА_1 вказаної податкової консультації в судовому порядку до Полтавського окружного адміністративного суду, рішенням вказаного суду від 22.10.2019 у справі №440/1792/19 позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправною та скасовано індивідуальну податкову консультацію ДФС України від 14.02.2019 №543/6/99-99-13-01-02-15/ІПК з посиланнями на те, що зміст консультації не відповідає таким елементам верховенства права, як принцип законності та належного врядування, а саме: контролюючим органом застосовано приписи пункту 16 Порядку №435 про обов`язок формування та подання звіту фізичною особою-підприємцем, яка має ознаку незалежної професійної діяльності, які не відповідають положенням пунктів 4 та 5 частини першої статті 4 Закону України № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та, як наслідок, не підлягають застосуванню.

За викладених обставин, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд доходить висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2019 №Ф-126814-50 підлягає визнанню протиправною та скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання ГУ ДПС у Полтавській області () відобразити в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) показники (операції) щодо виключення з обліку донарахованих сум з єдиного внеску у розмірі 15419,11 грн, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, платниками податків до суду можуть бути оскаржені рішення, дії, бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які порушують права, свободи та інтереси.

Втім, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті позовні вимоги, які відновлюють фактично порушені права, свободи та інтереси особи у сфері публічно-правових відносин.

В спірному випадку правові наслідки для позивача створює саме вимога про сплату боргу (недоїмки) на суму 15419,11 грн від 06.11.2019 №Ф-126814-50, про визнання протиправною та необхідність скасування якої суд дійшов висновку за результатами розгляду даної справи, при цьому, дані (інформація) з системи Бази даних АІС (АС) "Податковий блок" окремо не створюють для ОСОБА_1 жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення прав позивача, не порушують права та інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин, відтак безпосередньо не порушують права та інтереси останнього.

Таким чином, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

За змістом статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд вважає за доцільне стягнути на користь останнього за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Полтавській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 384,20 грн.

Стосовно заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

За приписами статті 132 Кодексу адміністративного судочинства судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною третьою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат визначено, що 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, згідно частини п`ятої цієї статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу до матеріалів справи надано договір від 16.05.2019 №16/05/2019, за умовами якого адвокат Фесенко Ю.О. приймає на себе зобов`язання здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси клієнта ОСОБА_1 (а.с. 96-98), розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу від 30.01.2020 (а.с. 95), акт приймання - передачі наданих юридичних послуг від 30.01.2020 №1 та квитанцію від 20.11.2019 №20 (а.с. 93а).

Надані докази, на думку суду, відповідають вимогам Кодексу адміністративного судочинства України та в повній мірі підтверджують отримання позивачем та оплату ним юридичних послуг адвоката Фесенко Ю.О. вартістю 6000,00 грн.

За вкладених обставин, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, при цьому, враховуючи часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд доходить висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 43142831) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Полтавській області від 06.11.2019 №Ф-126814-50.

В решті позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 384,20 грн (триста вісімдесят чотири гривні двадцять копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн (три тисячі гривень).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 10 лютого 2020 року.

Суддя О.В. Гіглава