Справа № 620/3907/19
Суддя: Тихоненко О.М.
Дата ухвалення: 2020-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(повне)

29 січня 2020 року м. Чернігів Справа № 620/3907/19

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Тихоненко О.М.,

за участю секретаря Якуш І.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Менської міської ради Менського району Чернігівської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом (зі змінами) до Менської міської ради Менського району Чернігівської області (надалі також Менська міська ради, відповідач), в якому просить: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не прийняття рішення за заявою позивача про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га, кадастровий номер :08:000:0210 для ведення особистого селянського господарства, за межами с. Лазарівка на території Менської міської ради за рахунок земель сільськогосподарського призначення; зобов`язати відповідача затвердити поданий позивачем проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер :08:000:0210 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства за межами с. Лазарівка на території Менської міської ради та передати зазначену земельну ділянку безоплатно у власність; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 25 000 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що 19.02.2019 останній звернувся із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення (землі запасу) комунальної власності на території Стольненської сільської ради Менського району Чернігівської області (за межами населених пунктів). Втім, відповідач не надав ані дозволу на розроблення проекту землеустрою, ані мотивованої відмови в наданні останнього. Позивачем укладено договір на виготовлення проекту з землевпорядною організацією, замовлено та виготовлено, а також погоджено з відповідними службами проект землеустрою на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, присвоєно земельній ділянці кадастровий номер :08:000:0210. Також позивач зазначив, що відносно вказаної ділянки йому виданий витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. 04.10.2019 позивач подав заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, кадастровий номер :08:000:0210, проте, рішення про затвердження документації із землеустрою та передачі земельних ділянок у власність позивачу не прийнято.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного від 26.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду надано термін для подачі відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечень.

Представник відповідача подав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову та зазначає, що Менська міська рада наділена повноваженнями приймати нормативні акти, спрямовані на визначення та врегулювання внутрішніх процедур, які б визначали послідовну реалізацію повноважень щодо безоплатної передачі у приватну власність громадян. Зазначає, що вимоги позивача, у тому числі, є втручанням у внутрішню компетенцію відповідача та суперечить вимогам законодавства. Позивач звертався до сесії Менської міськради у формі заяви, а не клопотання як того вимагає диспозиція статті 118 Земельного кодексу України. Вказує, що згідно акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 27.09.2019 Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 27.09.2019 № 25-7569/14-18-сг передає із державної власності, а Менська міська рада Менського району Чернігівської області приймає у комунальну власність Менської міської об`єднаної територіальної громади земельні ділянки згідно додатку. Відповідно до вищенаведеного акту земельна ділянка з кадастровим номером :08:000:0210 у власність Менської міської об`єднаної територіальної громади не передавалася. Також згідно відомостей з публічної карти України за вказаним кадастровим номером тип власності земельної ділянки не визначено. Зазначає про відсутність необхідних складових для відшкодування моральної шкоди та вказує на пропуск строку звернення до суду.

15.01.2020 позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначено аналогічні обставини, викладені в позові та додатково вказано про відсутність правових підстав для застосування строків позовної давності.

17.01.2020 ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Менською міською радою 20.02.2020 подано заперечення, в яких вказано обставини відмови в задоволенні позову, викладені у відзиві.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, представником позивача надана заява, в якій остання позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, розгляд справи провести за їх відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, причини неявки суду не повідомив.

Судове засідання здійснювалося в порядку встановленому ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Щодо заявленого представником відповідача клопотання про об`єднання справ в одне провадження зі справами № 620/3908/19, № 620/3912/19, № 620/3917/19, № 620/3910/19, № 620/3776/19, № 620/3911/19, № 620/3913/19, № 620/3909/19, № 620/3907/19, № 620/12/20, № 620/44/20, № 620/43/20, № 620/3908/19, № 620/80/20, суд зазначає таке.

Так, згідно із частиною першою статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Згідно з частиною другою статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; одного й того самого позивача до різних відповідачів; різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Відповідно до частини третьої статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України об`єднання справ в одне провадження допускається до початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - до початку розгляду справи по суті у кожній із справ.

Частиною сьомою статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що про об`єднання справ в одне провадження або роз`єднання позовних вимог, про відмову в об`єднанні справ в одне провадження, роз`єднанні позовних вимог суд постановляє ухвалу.

Розглянувши клопотання про об`єднання адміністративних справ № 620/3908/19, № 620/3912/19, № 620/3917/19, № 620/3910/19, № 620/3776/19, № 620/3911/19, № 620/3913/19, № 620/3909/19, № 620/3907/19, № 620/12/20, № 620/44/20, № 620/43/20, № 620/3908/19, № 620/80/20 в одне провадження, суд вирішив відмовити у задоволенні вказаного клопотання, оскільки об`єднання справ в одне провадження ускладнить та сповільнить вирішення справи.

При цьому, положення статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачає обов`язку об`єднання справ за позовними заявами різних позивачів до одного й того самого відповідача. Так, об`єднання справ є правом, а не обов`язком суду.

Щодо зазначення представником відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, суд зазначає таке.

Так, частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як слідує з матеріалів справи предметом позовних вимог є бездіяльність відповідача, яка полягає у неприйнятті рішень по суті при розгляді заяви позивача про затвердження вже розробленого проекту землеустрою, який розглядався 26.11.2019 та 04.12.2019, тобто позов подано в межах строків звернення до суду.

Судом встановлено, що 19.02.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою від 15.02.2019 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0000 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності на території Стольненської сільської ради Менського району (за межами населених пунктів), до якої додав графічний матеріал, на якому зазначив бажане місце розташування земельної ділянки (а.с.33).

Протягом місячного терміну, визначеного статтею 118 Земельного кодексу України відповідач не надав позивачу ні дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, ні мотивованої відмови у його наданні.

В подальшому, позивач замовив розроблення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства згідно бажаного місця розташування, зазначеного в заяві від 15.02.2019 у ФОП ОСОБА_2 , що підтверджується договором №69/03-19 від 20.03.2019 (а.с.36).

Як слідує з матеріалів справи листом від 21.03.2019 позивач повідомив відповідача про замовлення розроблення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки (а.с.34).

Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджений висновком Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 02.05.2019 № 5462/82-19 та висновком державної експертизи Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 25.06.2019 № 175 де зазначено, що проект землеустрою відповідає вимогам чинного законодавства України та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам (а.с.59, 72).

Земельну ділянку зареєстровано у Державному земельному кадастрі з присвоєнням кадастрового номеру :08:000:0210, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 від 03.09.2019 (а.с.23).

В подальшому, 04.10.2019 позивач подав до відповідача заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2,0000 га, кадастровий номер :08:000:0210 для ведення особистого селянського господарства за межами с. Стольне на території Менської міської ради Чернігівської області за рахунок земель сільськогосподарського призначення та передачу зазначеної земельної ділянки у власність. До вказаної заяви додано копію витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019, копії титульних сторінок, кадастрового плану та акту прийома-передачі межових знаків (а.с.21).

На пленарному засіданні тридцять п`ятої сесії Менської міської ради, яке відбулося 26.11.2019 розглядалося питання «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність за межами с. Стольне», у тому числі, щодо позивача, однак рішення не прийнято (а.с.73-78, 85).

Позивач повторно звернувся до відповідача з заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 2,0000 га, кадастровий номер :08:000:0210 для ведення особистого селянського господарства за межами с. Стольне на території Менської міської ради Чернігівської області за рахунок земель сільськогосподарського призначення (землі запасу) комунальної власності (за межами населених пунктів) та передачу зазначеної земельної ділянки у власність (а.с.22).

04.12.2019 на засідання тридцять шостої сесії Менської міської ради повторно винесено проект рішення «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність за межами с. Стольне» в ході якого розглядалася і заява позивача, однак рішення не прийнято (а.с.79-84, 86-87).

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд зазначає таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції Україна визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Земельним кодексом України.

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Так, згідно частин 2 та 3 статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За статтею 122 Земельного кодексу України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі статтями 83, 84 Земельного кодексу України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (частина 1 статті 116 Земельного кодексу України).

За правилами частини 1 статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених законом, або на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, передбачених статтею 122 цього Кодексу.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (частина 2 статті 123 Земельного кодексу України).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (частина 3 статті 123 Земельного кодексу України).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку встановленому статтею 186 Земельного кодексу України.

Відповідно до статті 20 Земельного кодексу України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Правовідносини щодо виготовлення, погодження і затвердження проекту із землеустрою регулюються статтею 50 Закону України Про землеустрій, статтями 186, 186-1 Земельного кодексу України, а повноваження органів місцевого самоврядування у цій сфері визначені статтею 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, зміни цільового призначення включають:

- завдання на розроблення проекту землеустрою;

- пояснювальну записку;

- копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки за рахунок земель держаної чи комунальної власності);

- рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках передбачених законом).

- письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством, або рішення суду;

- довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями;

- матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки);

- відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки);

- копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці (за наявності таких об`єктів);

- розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках передбачених законом);

- розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом);

- акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки);

- акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі форсування земельної ділянки);

- перелік обмежень у використанні земельних ділянок;

- викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельних ділянок);

- кадастровий план земельної ділянки;

- матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки);

- матеріали погодження проекту землеустрою.

Отже, законом визначався вичерпний перелік відомостей, що мають міститися у проекті землеустрою при відведенні земельної ділянки.

При цьому аналіз наведених норм права в їх системному зв`язку вказує на те, що проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який відповідає вимогам статті 50 Закону України Про землеустрій і погоджений в порядку, передбаченому ст.186-1 Земельного кодексу України підлягає затвердженню органами місцевого самоврядування.

Так, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи, приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (частина 6 статті 123 Земельного кодексу України).

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у т.ч. (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Згідно частини 13 статті 123 Земельного кодексу України підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно правових актів.

Таким чином, відмова або не розгляд з боку міської ради питання щодо затвердження поданого позивачами проекту була б правомірною в разі його невідповідності вказаним вимогам закону.

Отже, бездіяльність відповідача, що полягає у не розгляді заяви позивача про затвердження проекту землеустрою, суперечать вимогам статей 20 та 186-1 Земельного кодексу України.

Як слідує з матеріалів справи, позивач виконав покладені на нього вимоги, та подав проект землеустрою на затвердження органу місцевого самоврядування.

Натомість орган місцевого самоврядування не затвердив наданого проекту, фактично не вказав жодних підстав та мотивів, передбачених законом, для відмови у такому затвердженні або його не розгляді, тобто Менська міська рада Менського району Чернігівської діяла всупереч вимогам чинного законодавства.

Водночас суд зазначає, що враховуючи п. 5 Рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 року №1-зп, яким визначено, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (ст.3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (ст.74 Закону).

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є гарантією стабільності суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому, вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

В межах юрисдикційної діяльності місцева рада не має права скасовувати та вносити зміни до раніше прийнятих нею індивідуальних правових рішень, так як це суперечить положенням статей 3,8,19,144 Конституції України.

Згідно частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, є правові підстави вважати, що відповідач не приймаючи спірне рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою діяв всупереч частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неприйняття рішення за заявою позивача про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га, кадастровий номер :08:000:0210 для ведення особистого селянського господарства за межами с. Лазарівка на території Менської міської ради за рахунок земель сільськогосподарського призначення, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача затвердити поданий позивачем проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер :08:000:0210 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства за межами с. Лазарівка на території Менської міської ради та передати зазначену земельну ділянку безоплатно у власність, суд зазначає таке.

Згідно пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні виключно на пленарних засіданнях, зокрема, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог про зобов`язанням затвердити поданий проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер :08:000:0210 площею 2,0000 га у власність для ведення особистого селянського господарства та передати зазначену земельну ділянку у власність, належить відмовити.

Водночас, суд зауважує, що частиною 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що з метою відновлення прав позивача, суд зобов`язує Менську міську раду Менського району Чернігівської області розглянути заяву позивача про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га, кадастровий номер :08:000:0210 для ведення особистого селянського господарства, за межами с. Лазарівка на території Менської міської ради за рахунок земель сільськогосподарського призначення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Щодо позовних вимог про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 25 000 грн, то останні задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Так, статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У свою чергу, відповідно до частини 5 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зі змісту вказаної норми випливає, що у такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Водночас, положеннями статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 статті 23 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 ЦК України).

Так, згідно з правовою позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною у постанові від 31.03.1995 № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності до вимог Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

Водночас у позові ОСОБА_1 не зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена.

Також позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження факту завдання йому відповідачем моральної шкоди.

При цьому сам лише факт неприйняття рішення за заявою позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральних збитків.

Отже суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог у частині відшкодування моральних збитків та відсутність правових підстав щодо їх задоволення.

У відповідності до вимог частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як слідує з матеріалів справи позивачем при поданні позову сплачено судовий збір на загальну суму 1536,80 грн (768,40 грн за позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не прийняття рішення за заявою позивача про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га, кадастровий номер :08:000:0210 для ведення особистого селянського господарства, за межами с. Лазарівка на території Менської міської ради за рахунок земель сільськогосподарського призначення та зобов`язання відповідача затвердити поданий позивачем проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер :08:000:0210 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства за межами с. Лазарівка на території Менської міської ради та передати зазначену земельну ділянку безоплатно у власність та 768,40 грн за позовну вимогу про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 25 000 грн), однак з урахуванням часткового задоволення позову, за рахунок бюджетних асигнувань Менської міської ради Менського району Чернігівської області на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним при поданні позовної заяви судовий збір в розмірі 384,20 грн.

Керуючись статтями 168, 229, 241, 243, 244-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Менської міської ради Менського району Чернігівської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Менської міської ради Менського району Чернігівської області щодо не прийняття рішення за заявою ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га, кадастровий номер :08:000:0210 для ведення особистого селянського господарства, за межами с. Лазарівка на території Менської міської ради за рахунок земель сільськогосподарського призначення.

Зобов`язати Менську міську раду Менського району Чернігівської області розглянути заяву ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га, кадастровий номер :08:000:0210 для ведення особистого селянського господарства, за межами с. Лазарівка на території Менської міської ради за рахунок земель сільськогосподарського призначення.

В решті позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Менської міської ради Менського району Чернігівської області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Менська місьська рада Менського району Чернігівської області (вул. Титаренка Сергія, 7, м. Мена, Чернігівська область, 15600, ).

Повний текст рішення суду складено 11.02.2020.

Суддя О.М. Тихоненко