Справа № 240/8500/19
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2020-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/8500/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шуляк Л.А.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

06 лютого 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Ватаманюка Р.В. Полотнянка Ю.П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

представника позивача: Бугайчука М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного кадастрового реєстратора міськрайонного управління у Житомирському районі та м.Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області Поліщука Дениса Миколайовича, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Державного кадастрового реєстратора міськрайонного управління у Житомирському районі та м.Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області Поліщука Дениса Миколайовича про визнання протиправними дії державного кадастрового реєстратора Міськрайонного управління у Житомирському районі та м. Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області Поліщука Дениса Миколайовича в частині прийняття рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру №РВ-018 від 03.07.2018.

Також, позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення державного кадастрового реєстратора Міськрайонного управління у Житомирському районі та м. Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області Поліщука Дениса Миколайовича про відмову їй у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру №РВ-018 від 03.07.2018 та зобов`язати державного кадастрового реєстратора Міськрайонного управління у Житомирському районі та м. Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області Поліщука Дениса Миколайовича внести відомості (змін до них) до Державного земельного кадастру шляхом здійснення державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства на території Садківської сільської ради Житомирського району на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га у приватну власність для ведення особистого селянського господарства на території Садківської сільської ради Житомирського району розробленого ДП "Житомирський-дослідний та проектний інститут землеустрою".

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13.11.2019 позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням третя особа (Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області) подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не з`ясував усі обставини, що мають значення для справи та надав не належну оцінку тим обставинам та доказам, що присутні в матеріалах справи, а саме не врахував докази, що були надані суду відповідачем. Крім того, апелянт зауважує, що судом не в повній мірі враховано ту обставину, що позивач звернувся до суду з пропуском строку звернення до суду з відповідним позовом.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач в судове засідання не з`явився, належного представника не направив, матеріали справи підтверджують його належне повідомлення про місце, дату та час розгляду справи.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, належного представника не направила, матеріали справи підтверджують її належне повідомлення про місце, дату та час розгляду справи.

Разом з тим, 04.02.2020 від третьої особи надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, з тих підстав, що 28.01.2020 було надіслано клопотання про проведення розгляду справи в режимі відеоконференції, однак ухвалою суду відмовлено у зв`язку з тим, що не було надано належних документів на підтвердження повноважень представника Олефіра О.Ю.

Колегія суддів розглядаючи дане клопотання приходить до висновку про відмову у його задоволенні, оскільки проведення розгляду справи в режимі відеоконференції є правом суду, не надання належних документів на представництво третьої особи не є належною підставою для відкладення розгляду справи. В частині недостатнього фінансування не надано жодного належного доказу.

Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п.2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши, суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, 13.06.2018 ОСОБА_1 звернулась до Міськрайонного управління у Житомирському районі та місті Житомир Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, із заявою про внесення відомостей до Державного земельного кадастру та відповідними додатками до неї, зокрема щодо реєстрації земельної ділянки на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га у приватну власність для ведення особистого селянського господарства на території Садківської сільської ради Житомирського району розробленого ДП "Житомирський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" (а.с.14-17).

Рішенням №РВ-018 від 03.07.2018 відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з підстав:

- невідповідності поданих документів вимогам, установленим Законом України "Про Державний земельний кадастр" і Порядком введення Державного земельного кадастру, а саме відповідно до п.109 підпункту 1 Постанови КМУ №1051 від 17.10.2012 "Про Порядок введення Державного земельного кадастру" відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру";

- із заявою звернулась особа, яка не може бути заявником відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру (а.с.221-222).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що ГУ Держгеокадастру у Житомирській області не надало у місячний строк ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства на території Садківської сільської ради Житомирського району (а.с.26).

10.05.2017 позивачем надіслано повідомлення до ГУ Держгеокадастру у Житомирській області, в якому зазначено, що нею на підставі ч.7 ст.118 ЗК України замовлено розроблення документації в ДП "Житомирський-дослідний та проектний інститут землеустрою" (а.с.27).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем дотримано процедуру складання та погодження проекту землеустрою, яка визначена ст.118 ЗК України.

Відповідність технічної документації із землеустрою встановленим вимогам додатково підтверджена й в ході земельно-технічного дослідження судовим експертом (а.с.116-123).

Порядком №1051 не передбачено випадку реєстрації земельної ділянки у разі розроблення проекту землеустрою щодо її відведення без отримання рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою на підставі ч.7 ст.118 ЗК України, водночас це не може обмежувати право позивача провести таку реєстрацію, оскільки нею дотримано попередні етапи земельно-правової процедури, визначені ст.118 ЗК України.

Отже, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у державного реєстратора були відсутні підстави для відмови позивачу у реєстрації земельної ділянки на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га у приватну власність для ведення особистого селянського господарства на території Садківської сільської ради Житомирського району розробленого ДП "Житомирський-дослідний та проектний інститут землеустрою", що свідчить про протиправність дій та рішення державного реєстратора.

За таких обставин, з метою ефективного захисту прав позивача, суд першої інстанції вважає належним способом захисту порушеного права зобов`язати державного реєстратора внести відомості (змін до них) до Державного земельного кадастру шляхом здійснення державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки 2,0000 га позивачу для ведення особистого селянського господарства на території Садківської сільської ради Житомирського району на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га у приватну власність для ведення особистого селянського господарства на території Садківської сільської ради Житомирського району розробленого ДП "Житомирський-дослідний та проектний інститут землеустрою".

Разом з тим, судом першої інстанції зазначено, що протокольною ухвалою суду від 30.09.2019 задоволено клопотання позивача про поновлення строків звернення до суду з позовом (а.с.211-212).

Крім того, матеріали справи містять клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч.3 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як передбачено ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В частині доводів апеляційної скарги щодо строку звернення ОСОБА_1 з позовом до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів зазначає, що законодавство обмежує строк протягом якого особа може звернутися до суду. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Згідно з п.8 ч.1 ст.240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Разом з тим, за приписами ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

Також, у відповідності до ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Як встановлено з матеріалів справи, позовна заява була подана до Житомирського окружного адміністративного суду 05.06.2019.

03.07.2018 рішенням №РВ-018 відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру.

17.07.2018 ОСОБА_1 направлено лист від Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №-0.15-500/153-18, згідно з яким позивача повідомлено про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру. Як встановлено з позовної заяви та не заперечувалось позивачем її належним представником даний лист було отримано 21.07.2018.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що перебіг строків на оскарження рішенням №РВ-018 від 03.07.2018 розпочався саме 21.07.2018.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи 13.09.2019 до суду першої інстанції надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

19.09.2019 на адресу суду першої інстанції надійшла заява від позивача про поновлення пропущеного строку для звернення до суду. Підставами для поновлення позивач зазначає, що лише 22.05.2019 судовим експертом ОСОБА_2 було зроблено земельно-технічне дослідження проекту землеустрою щодо земельної ділянки 2,0000 га позивачу для ведення особистого селянського господарства на території Садківської сільської ради Житомирського району, а тому лише після цього звернулась з позовом до суду.

Як встановлено з протоколу судового засідання Житомирського окружного адміністративного суду та звукозапису судового засідання від 30.09.2019, суд першої інстанції заслухавши сторін у судовому засіданні зазначив, що лише після експертного висновку від 22.05.2019 позивачка дізналась про свої порушені права, оскільки є некомпетентною. Крім того, суд першої інстанції послався на ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині доступу до правосуддя, а тому дійшов до висновку про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

В свою чергу, колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява № 22414/93) зазначив, що ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо).

Тобто, суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Разом з тим, у своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує на те, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-X).

У п. 41 рішення від 03.04.2008 року «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав, що: «правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків».

У рішенні ЄСПЛ від 19.02.2009 «Христов проти України», заява №24465/04 Європейський суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка зокрема проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.»

Така позиція була зазначена Європейським судом з прав людини Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Bellet v. France" зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У той же час, як випливає з рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Разом з тим, як встановлено з матеріалів справи державні кадастрові реєстратори неодноразово відмовляли ОСОБА_1 щодо внесення відомостей до Державного земельного кадастру, що вбачається з їх рішень від 13.12.2017 №РВ-017 (а.с.91), від 19.09.2017 №РВ-017 (а.с.83), від 19.08.2017 №РВ-017 (а.с.81), від 03.07.2018 №РВ-018.

Враховуючи викладене, обставини справи та право позивача на доступ до правосуддя, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що строк звернення ОСОБА_1 з позовною заявою до суду в межах даної адміністративної справи підлягає поновленню. Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

В частині доводів апеляційної скарги по суті спору, колегія суддів зазначає наступне.

Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру регулює Закон України Про державний земельний кадастр від 07.07.2011 № 3613-VI (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст.1 ЗУ Про державний земельний кадастр державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Як передбачено ч.5 ст.5 ЗУ Про державний земельний кадастр внесення відомостей до Державного земельного кадастру та користування такими відомостями здійснюється виключно на підставі та відповідно до цього Закону. Забороняється вимагати для внесення відомостей до Державного земельного кадастру та користування такими відомостями надання документів та здійснення дій, прямо не передбачених цим Законом.

Згідно з ст.20 ЗУ Про державний земельний кадастр відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим.

У відповідності до вимог ч.1 ст.9 ЗУ Про державний земельний кадастр внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Як передбачено ч.2-3 ст.24 ЗУ Про державний земельний кадастр державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою:

- особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи;

- власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи;

- органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності).

Згідно з ч.4 ст.24 ЗУ Про державний земельний кадастр для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються:

- заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин;

- оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки;

документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа.

Заява з доданими документами надається заявником особисто чи уповноваженою ним особою або надсилається поштою цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЗУ Про державний земельний кадастр документи, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, мають відповідати таким вимогам:

- текст документів має бути написаний розбірливо;

- документи не мають містити підчищення або дописки, закреслені слова чи інші не обумовлені в них виправлення, орфографічні та арифметичні помилки, бути заповнені олівцем, а також з пошкодженнями, які не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст;

- документи мають відповідати законодавству.

Як передбачено ч.6 ст.24 ЗУ Про державний земельний кадастр підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є:

- розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора;

- подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі;

- невідповідність поданих документів вимогам законодавства;

- знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, затверджено Порядок ведення Державного земельного кадастру (далі Порядок № 1051, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), який визначає процедуру та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру.

Перелік відомостей, що включається до Державного земельного кадастру визначено у п. 24 Порядку № 1051.

Згідно з п.110 Порядку № 1051 для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстраторові, який здійснює таку реєстрацію, подаються: 1) заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22; 2) оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації); 3) електронний документ.

Пунктом 111 Порядку № 1051 встановлено, що Державний кадастровий реєстратор для здійснення державної реєстрації земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня реєстрації відповідної заяви перевіряє: 1) відповідність поданих документів вимогам, передбаченим пунктом 67 цього Порядку; 2) електронний документ відповідно до пункту 74 цього Порядку.

За результатами перевірки Державний кадастровий реєстратор виконує одну з таких дій:

1) здійснює державну реєстрацію земельної ділянки:

- за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру присвоює кадастровий номер земельній ділянці;

- відкриває Поземельну книгу та вносить відомості до неї (крім відомостей про затвердження документації із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки, а також про власників, користувачів земельної ділянки);

- робить позначку про проведення перевірки електронного документа та внесення відомостей до Державного земельного кадастру відповідно до підпункту 2 пункту 75 цього Порядку;

- надає за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру відомості, зазначені у підпункті 1 пункту 197 цього Порядку, відповідним органам державної влади, органам місцевого самоврядування;

2) приймає рішення про відмову у державній реєстрації земельної ділянки відповідно до пунктів 70, 73, 77-85 цього Порядку в разі:

- невідповідності поданих документів, зазначених у пункті 110 цього Порядку, вимогам, зазначеним у підпунктах 1 і 2 цього пункту;

- розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини;

- розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора;

- подання заявником документів, зазначених у пункті 110 цього Порядку, не в повному обсязі.

Приписами п.67 Порядку № 1051 визначено, що внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру здійснюється виключно на підставі та відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр" та цього Порядку.

Забороняється вимагати для внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру надання документів та здійснення дій, прямо не передбачених Законом України "Про Державний земельний кадастр".

Отже, з врахуванням вказаного, колегія суддів прийшла до висновку, що ЗУ Про державний земельний кадастр та Порядком №1051 чітко визначено підстави та порядок прийняття Державним кадастровим реєстратором рішення про відмову у державній реєстрації земельної ділянки. Перелік підстав для відмови у державній реєстрації земельної ділянки є виключними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови позивачу у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру відповідачем вказано дві підстави:

- невідповідність поданих документів п.п.1 п.109 Порядку №1051;

- звернення з заявою особи, яка не може бути заявником відповідно до Порядку №1051.

Щодо звернення з заявою особи, яка не може бути заявником відповідно до Порядку №1051 колегія суддів зазначає, що як вірно вказав суд першої інстанції, п.п.1 п.109 Порядку №1051 передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

Тобто, як зазначає й сам апелянт, підґрунтям для відмови з цієї підстави стало відсутність дозволу відповідного виконавчого органу, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до своїх повноважень.

В свою чергу, інша підстава - це невідповідність поданих документів п.п.1 п.109 Порядку №1051, що має на своїй меті необхідності подання позивачем рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою з огляду на наступне.

Тобто, колегія суддів приходить до висновку, що обидві підстави мають в своєму обґрунтуванні відсутність виконання позивачем однієї вимоги - необхідності подання позивачем рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 6 ст.118 Земельного кодексу України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У такому клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч.7 ст.118 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу, може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з ч.5 ст.79-1 Земельного кодексу України формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до ч.6 ст.79-1 ЗК України формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Також, згідно з ч.3 ст.123 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ч.8 ст.186-1 цього Кодексу.

В свою чергу, як встановлено судами ГУ Держгеокадастру у Житомирській області не надало у місячний строк позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства на території Садківської сільської ради Житомирського району (а.с.26).

10.05.2017 позивачем надіслано повідомлення до ГУ Держгеокадастру у Житомирській області, в якому зазначено, що нею на підставі ч.7 ст.118 ЗК України замовлено розроблення документації в ДП "Житомирський-дослідний та проектний інститут землеустрою" (а.с.27).

В матеріалах справи наявний Висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення позивачем земельної ділянки для особистого селянського господарства.

Відповідно до пункту 1 Положення про ГУ Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333 Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Тобто, ГУ Держгеокадастру в області в місячний строк не надало законної відповіді, а тому позивач на підставі "мовчазної згоди" у встановлений строк замовлено розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання дозволу, про що письмово повідомлено управління.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем дотримано вимоги ст.118 Земельного кодексу України щодо розробки проекту землеустрою з відведення земельної ділянки без отримання відповідного дозволу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в справі у справі № 509/4156/15-а, а саме вказав, що згідно з абз.3 ч.7 ст.118 ЗК України особа має право замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу, якщо уповноважений орган у місячний строк не надав ні дозволу на його розроблення, ні мотивованої відмови у наданні такого дозволу.

Крім того, відповідність технічної документації із землеустрою встановленим вимогам додатково підтверджена й в ході земельно-технічного дослідження судовим експертом (а.с.116-123).

На підставі вказаного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у державного реєстратора були відсутні підстави для відмови позивачу у реєстрації земельної ділянки на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га у приватну власність для ведення особистого селянського господарства на території Садківської сільської ради Житомирського району розробленого ДП "Житомирський-дослідний та проектний інститут землеустрою", що свідчить про протиправність дій та рішення державного реєстратора.

А тому, виходячи з заявлених позовних вимог, апеляційної скарги, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності свого рішення, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачений ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 07 лютого 2020 року.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Ватаманюк Р.В. Полотнянко Ю.П.