Справа № 755/16824/19
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

за участю секретаря судового засідання Білоус А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Республіки Гана ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Гана ОСОБА_1 до першого заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Пустовіт Олексія Олександровича, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття справи,

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Республіки Гана ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1, апелянт) звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до першого заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Пустовіт Олексія Олександровича (далі - відповідач, перший заступник начальника Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області Пустовіт О.О.), в якому просив скасувати постанову відповідача про накладення адміністративного стягнення серії ПН МКМ 000665 від 10 жовтня 2019 року та закрити провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ОСОБА_1 оскаржувану постанову вважає незаконною, оскільки відповідач не врахував того, що він має намір отримати притулок чи бути визнаним біженцем, про що й звернувся з відповідною заявою до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - третя особа, Центральне міжрегіональне ДМС у м. Києві та Київській області).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 10 жовтня 2019 року йому було видано довідку про звернення за захистом в Україні №010996 та запрошено на співбесіду для уточнення відомостей та анкетних даних на 29 жовтня 2019 року.

Крім того, ОСОБА_1 зауважує, що йому не було роз`яснено зрозумілою йому мовою права та обов`язки, суть вчиненого правопорушення, зміст протоколу та постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2019 року в адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апелянт наголошує на тому, що ухвалене рішення незаконне та необґрунтоване, ухвалене з істотним порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач привів доводи, які наводив в своїй позовній заяві.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 05 лютого 2020 року.

04 лютого 2020 року через канцелярію суду Центральне міжрегіональне ДМС у м. Києві та Київській області подало письмові пояснення, в яких просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її необґрунтованість та відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 жовтня 2019 року головним спеціалістом Центрального міжрегіонального управління ДМС України в м. Києві та Київській області Зіловою Н.С. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ 000671, де зазначено, що 10 жовтня 2019 року о 10:00 годині за адресою: м. Київ, вулиця Петропавлівська, 11, було виявлено громадянина Республіки Гана ОСОБА_1, який порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме: проживав без документів на право проживання в Україні, за що передбачена відповідальність згідно ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі- КУпАП).

В той же день першим заступником начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області Пустовіт О.О. винесено постанову серії ПН МКМ 000665, згідно якої ОСОБА_1 порушив ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100,00 грн.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач перебував на території України без дозвільних документів, на час винесення оскаржуваної постанови статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не мав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Гана, прибув в Україну 20 лютого 2018 року через КПП «Гоптівка», що підтверджується роздруківкою з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів «Аркан», з метою навчання.

В матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують факт навчання в Україні.

З пояснень ОСОБА_1 від 10 жовтня 2019 року судом першої інстанції встановлено, що позивач на час винесення оскаржуваної постанови не працює, власного житла не має, з території України після закінчення дозволеного терміну перебування, не виїхав, оскільки бажав отримати статус біженця.

Як підтверджено матеріалами справи, апелянт знаходиться на території України не вперше. У 2017 році він отримав посвідку, але після закінчення її терміну, жодних дій щодо легалізації перебування на території України не вчинив, документи на отримання посвідки не подавав.

А відтак, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач правомірно виніс постанову серії ПН МКМ 000665 від 10 жовтня 2019 року.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до ст. 4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або яким надано притулок в Україні, вважаються такими, які постійно проживають на території України з моменту визнання біженцем в Україні або надання притулку в Україні. Постійне проживання на території України біженців підтверджується посвідченням біженця.

Іноземці та особи без громадянства, яких визнано особами, що потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України на період дії обставин, за наявності яких додатковий чи тимчасовий захист було надано. Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, або посвідченням особи, якій надано тимчасовий захист в Україні.

Статтею 9 Закону №3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Згідно ст. 16 Закону №3773-VI реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону.

Відповідно до ст. 17 Закону України №3773-VI іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Судом першої інстанції прийнято до уваги письмові пояснення відповідача в яких він звертає увагу, що позивач звернувся до міграційних органів із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише після винесення оскаржуваної постанови, втім перебуває на території України з лютого 2018 року, що свідчить про те що ОСОБА_1 знехтував своїм обов`язком без зволікань після перетину кордону України звернутися до органів виконавчої влади для отримання відповідного статусу.

Позивач в своїх пояснення надавав інформацію, що прибув в Україну в з метою отримання освіти, втім на навчального закладу не поступив.

Згідно ч.1 ст. 1 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 1 Закону №3773-VI документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні є посвідка на тимчасове проживання.

За приписами п. 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №322 (далі - Порядок №322) посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Згідно ч. 13 ст. 4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання.

Відповідно до пп. 3 Порядку №322 посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які на законних підставах тимчасово перебувають на території України та які: досягли 16-річного віку або не досягли 16-річного віку, але самостійно прибули в Україну з метою навчання, - на підставі заяв-анкет, поданих ними особисто.

За приписами статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, які пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чиє підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При накладенні стягнення необхідно враховувати характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність (ч.2 ст. 33 КУпАП).

Згідно ч.1 ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржувати постанову у справі. Крім того, у цій правовій нормі передбачено, що справа про адміністративне правопорушення повинна розглядатися в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; за відсутності такої особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Статтею 254 КУпАП встановлено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Матеріалами справи підтверджено те, що 10 жовтня 2019 року ОСОБА_1 надав пояснення головному спеціалісту відділу адміністративної діяльності управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Зіловій Н.С. щодо обставин свого перебування на території України, зазначив що послуг перекладача не потребує та засвідчив це власним підписом.

Під час складання протоколу про адміністративне правопорушення від 10 жовтня 2019 року зазначеним спеціалістом міграційного органу позивача було проінформовано про його права та роз`яснено зміст статті 63 Конституції України, що підтверджується власним підписом ОСОБА_1.

Проаналізувавши наведені норми та обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на порушення його прав через не залучення перекладача під час складання протоколу та винесення оскаржуваної постанови та приходить до висновку, що оскаржувана постанова винесена контролюючим органом з дотриманням процедури притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 244, 250, 257, 286, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Гана ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2019 р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О. Костюк

О.Є. Пилипенко