Справа № 826/17801/14
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2020-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЙЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про зупинення провадження у справі

05 лютого 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Суркової Д.О.,

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2, адвокат Артерчук Л.В.,

від відповідача 1 - не прибув,

від відповідача 2 - Гриб Н.П

розглянувши у відкритому судовому засіданні питання про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Київської області про визнання протиправним та скасування наказа, поновлення на державній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційними скаргами Генеральної прокуратури України, Прокуратури Київської області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) звернувся у суд з позовом до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказа, поновлення на державній службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його звільнено із порушенням основних принципів люстрації, визначених у Законі України «Про очищення влади», оскільки своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю він не здійснював заходи, спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Відповідачем порушено принципи презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності. До того ж, в результаті прийняття оскаржуваного рішення, відповідачем порушено права і свободи, закріплені за громадянином України положеннями Конституції України, яка має вищу юридичну силу порівняно із Законом України «Про очищення влади», на підставі якого прийнято рішення.

У судовому засіданні 11 грудня 2014 року Окружним адміністративним судом міста Києва постановлено ухвалу про звернення на підставі частини 5 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року, до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади».

Також 11 грудня 2014 року судом постановлено ухвалу про зупинення провадження у справі до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади».

09 вересня 2019 року позивач звернувся з клопотанням про поновлення провадження у справі з огляду на звернення Верховного Суду України до Конституційного Суду України з відповідним поданням.

За результатами розгляду клопотання позивача, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 02 жовтня 2019 року до участі у справі в якості другого відповідача залучено Прокуратуру Київської області.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи відповідачами не надано доказів належності позивача до кола осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. При цьому, судом наголошено, що на час роботи позивача на посаді, в силу зайняття якої його звільнено з роботи з органів прокуратури, не існувало Законів, які б визначали правопорушенням роботу на займаній посаді, а відтак та силу положень статті 58 Конституції України, позивач не може бути притягнутий до відповідальності лише в силу одного факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття позивачем. Як наслідок, суд дійшов висновку, що у даному конкретному випадку відповідачем не доведено дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом України «Про очищення влади», а відтак, враховуючи крім іншого те, що займана позивачем посада не є політичною посадою, не доведено і правомірності застосування до позивача процедур, передбачених цим Законом, що свідчить про недоведеність правомірності прийняття оскаржуваного рішення з підстав, у ньому зазначених, і є достатньою та самостійною підставою для його скасування.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідачі подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційних скарг відповідачі зазначають, що Закон України «Про очищення влади» встановлює заборону окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. При цьому Закон не встановлює жодних застережень чи виключень стосовно заборони звільнення осіб, які підпадають під критерії, передбачені частиною 1 статті 3 Закону. Для вирішення питання про їх звільнення Закон не передбачає обов`язку встановлення будь-яких обставин чи фактів стосовно таких осіб, у тому числі їх належності до кола осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи, спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Саме факт перебування позивача на посаді заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, став підставою для прийняття рішення про його звільнення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що провадження у справі необхідно зупинити з таких підстав.

Відповідно до положень пункта 3 частини 1 статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України суд зупиняє провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Оцінюючи об`єктивну неможливість розгляду справи до винесення Конституційним Судом України рішення у справі за поданням 47 народних депутатів щодо відповідності Конституції України (конституційності) частин третьої та шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої та восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року №1682-VII та поданнями Верховного Суду України щодо відповідності положенням частини третьої статті 22, частини першої статті 38, статті 58, частини другої статті 61, частини першої статті 62, частини першої статті 64 Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року №1682-VII і щодо відповідності (конституційності) частини третьої статті четвертої Закону України «Про очищення влади» положенням статті 38, частині другій статті 61, частини 1 статті 62 Конституції України, за якими ухвалою колегії суддів відкрито конституційне провадження у справі та ухвалою Конституційного Суду України об`єднано конституційні провадження у справу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як убачається із матеріалів справи, підставою для звільнення позивача стало припинення трудового договору відповідно до пункта 72 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Означеною правовою нормою передбачено, що підставою припинення трудового договору є підстави, передбачені Законом України «Про очищення влади».

Відповідно до частини 2 статті 36 Кодексу законів про працю України, зокрема, у випадку, передбаченому пунктом 72, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади».

Згідно з частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року №1682-VII (далі - Закон України №1682-VII), протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною 1 статті 4 цього Закону.

Відповідно до пункта 8 частини першої ст. 3 Закону N 1682-VII, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Згідно з підпунктом 1 пункта 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №1682-VII, впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 16 жовтня 2014 року) керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині 3 статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною 1 статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Як установлено судом та підтверджується сторонами у справі, у межах строку, визначеного підпунктом 1 пункта 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №1682-VII, Генеральним прокурором України прийнято наказ, яким позивача звільнено з посади заступника прокурора Київської області, оскільки у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, тобто більше одного року, він обіймав посаду заступника прокурора Ровенської області.

Колегія суддів погоджується з твердженнями відповідачів та висновком суду першої інстанції про те, що посада заступника прокурора Ровенської області є посадою заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України.

Саме за перебування на такій посаді положеннями Закону України №1682-VII передбачена відповідальність у вигляді заборони протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація).

Загальний аналіз Закону України №1682-VII, зокрема, запроваджених ним заборон обіймати певні посади (перебувати на службі) за ознакою обіймання певних посад (у тому числі у певний період) або встановлення недостовірності відомостей щодо наявності майна (майнових прав), зазначених у деклараціях про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, а також у випадку неподання заяви про проходження відповідної перевірки, дає підстави для висновку про те, що застосування до фізичної особи наведених заборон є специфічним видом юридичної відповідальності.

За приписами частин 1, 2 статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Конституція України, закріпивши частиною 1 статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього (абзаци другий, третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).

Заначений принцип також знайшов своє відображення у низці законодавчих актів, зокрема, у статті 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, статті 5 Кримінального кодексу України, статті 5 Цивільного кодексу України та інших.

При цьому положення частини 1 статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи) (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).

Отже, за чинного правового регулювання закони, інші правові акти або їх окремі положення втрачають чинність у визначений Конституційним Судом України день, але не раніше дня ухвалення ним рішення.

Виключенням із цього правила може бути надання нормі права ретроактивної дії у випадках пом`якшення або скасування юридичної відповідальності фізичної особи (стаття 58 Конституції України; Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що у випадку визнання Конституційним Судом України неконституційними норм Закону України №1682-VII, яким передбачена юридична відповідальність для певних осіб, буде мати місце скасування юридичної відповідальності, що в силу положень частини 1 статті 58 Конституції України дасть суду можливість застосувати таке скасування до спірних правовідносин.

Додатково колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до положень статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на приписи зазначеної норми процесуального закону, обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

Як зазначено вище, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 наголошує на тому, що оскаржуваний наказ прийнято на підставі норм Закону України №1682-VII, які протирічать Конституції України.

Постановляючи рішення по суті спору, суд першої інстанції не застосував положення названого Закону, саме з тих підстав, що вони протирічать Конституції України.

Тим часом, положеннями статті 1 Закону України «Про Конституційний Суд України» закріплено, що Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України.

Отже, виключено до компетенції Конституційного Суду України віднесено питання щодо відповідності положень Закону України Конституції України, без вирішення якого розгляд даного спору є неможливим.

Також колегія суддів звертає увагу, що Україна, ратифікувавши Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї, передовсім зобов`язалась гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в Конвенції та цих протоколах. Таке визнання обов`язкової юрисдикції Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, зумовлює застосування національного законодавства з урахуванням позиції ЄСПЛ, в яких розкривається зміст положень Конвенції. Відповідно до частини 2 статі 6 Кодексу адміністративного судочинства України, принцип верховенства права застосовується судом з урахуванням судової практики ЄСПЛ. В рішеннях ЄСПЛ формуються певні прецедентні норми правозастосування або напрямки розвитку національного права у справах з подібними або аналогічними ситуаціями щодо прав людини.

17 жовтня 2019 року Європейський суд з прав людини прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, 53217/16, 59099/16, 23231/18 та 47749/18), яке стосувалося звільнення держаних службовців в порядку Закону України «Про очищення влади», а отже є цілком релевантним для цієї справи.

Відповідно до положень статті 44 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Рішення Великої палати є остаточним. Рішення палати стає остаточним:

a) якщо сторони заявляють, що вони не звертатимуться з клопотанням про передання справи на розгляд Великої палати; або

b) через три місяці від дати постановлення рішення, якщо клопотання про передання справи на розгляд Великої палати не було заявлено; або

c) якщо колегія Великої палати відхиляє клопотання про передання справи на розгляд Великої палати згідно зі статтею 43.

16 січня 2020 року України оскаржила рішення у справі «Полях та інші проти України» від 17 жовтня 2019 року.

Отже рішення ЄСПЛ у згаданій справі ще не набуло статусу остаточного.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про об`єктивну неможливість розгляду цієї справи та необхідність зупинення провадження до вирішення Конституційним Судом України справи за поданнями 47 народних депутатів щодо відповідності Конституції України (конституційності) частин третьої та шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої та восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року №1682-VII, Верховного Суду України щодо відповідності положенням частини третьої статті 22, частини першої статті 38, статті 58, частини другої статті 61, частини першої статті 62, частини першої статті 64 Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року №1682-VII і щодо відповідності (конституційності) частини третьої статті четвертої Закону України «Про очищення влади» положенням статті 38, частині другій статті 61, частини 1 статті 62 Конституції України.

Керуючись статтями 236, 310, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

Зупинити провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Київської області про визнання протиправним та скасування наказа, поновлення на державній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до розгляду в порядку конституційного провадження справи за поданнями 47 народних депутатів щодо відповідності Конституції України (конституційності) частин третьої та шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої та восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року №1682-VII, Верховного Суду України щодо відповідності положенням частини третьої статті 22, частини першої статті 38, статті 58, частини другої статті 61, частини першої статті 62, частини першої статті 64 Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року №1682-VII і щодо відповідності (конституційності) частини третьої статті четвертої Закону України «Про очищення влади» положенням статті 38, частині другій статті 61, частини 1 статті 62 Конституції України.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька

(Повний текст ухвали складений 07 лютого 2020 року.)