Справа № 620/3784/19
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2020-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3784/19 Головуючий у І інстанції - Баргаміна Н.М.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, згідно з ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: Державна казначейська служба України про визнання незаконними дій, скасування постанови та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: Державна казначейська служба України, в якому просив:

- визнати незаконними дії Відповідача щодо винесення 18.11.2019 року постанови про закінчення виконавчого провадження № 55509964 на виконання постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.03.2017 року із змінами, внесеними постановою Верховного Суду від 08.05.2018 року, і виконавчого листа № 825/370/17 від 04.09.2017 року;

- скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 18.11.2019 року про закінчення виконавчого провадження № 55509964 на виконання постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.03.2017 року із змінами, внесеними постановою Верховного Суду від 08.05.2018 року, і виконавчого листа № 825/370/17 від 04.09.2017 року;

- визнати, що винесення 18.11.2019 року постанови про закінчення виконавчого провадження № 55509964 на виконання виконавчого листа № 825/370/17 при відсутності доказів про повне і фактичне виконання, неврахування пілотного рішення Європейського суду з прав людини «Юрій Миколайович Іванов проти України», рішення Великої Палати Європейського суду з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України», обставин і висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 року, постанові Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.01.2019 року становлять порушення пункту 1 статті 6 і статті 13 Конвенції з прав людини і основоположних свобод;

- зобов`язати Відповідача поновити виконавче провадження № 55509964 на виконання постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.03.2017 року із змінами, внесеними постановою Верховного Суду від 08.05.2018 року, і виконавчого листа № 825/370/17 від 04.09.2017 року у строки, визначені статтею 41 Закону України «Про виконавче провадження»;

- зобов`язати Відповідача вжити заходи на безумовне виконання постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.03.2017 року із змінами, внесеними постановою Верховного Суду від 08.05.2018 року і виконавчого листа № 825/370/17 від 04.09.2017 року.

В обґрунтування своїх вимог Позивачем зазначено, що державний виконавець зобов`язаний вжити передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішення суду, однак державним виконавцем не було перевірено, чи виконано рішення суду в повному обсязі. Також, Позивач вказує на те, що у рішенні голови Державної казначейської служби України від 06.09.2018 року № 42 неправильно вказані реквізити для перерахування коштів, що унеможливлює виконання судового рішення і виконавчого листа № 825/370/17. Крім того, він не має ефективного засобу правового захисту порушених прав з огляду на ігнорування Департаментом ДВС обставин і висновків рішень Європейського суду з прав людини у справах «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Бурмич та інші проти України», постанови Верховного Суду від 08.05.2018 року у справі № 825/370/17, судових рішень національних судів за його позовами до органів Державної виконавчої служби України.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 18.11.2019 року про закінчення виконавчого провадження № 5509964.

В решті адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції відмовився розглядати докази того, що після рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.01.2019 у справі № 620/4269/18 Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не вживались заходи на виконання судового рішення. Також, Відповідачем вдруге складено постанову про закінчення виконавчого провадження, але не перевірено фактичне і повне його виконання.

Учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подавався.

За приписами частини 6 статті 287 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки учасники справи у судове засідання не з`явились.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у Відповідача перебувало виконавче провадження № 55509964 з виконання виконавчого листа № 825/370/17, виданого Чернігівським окружним адміністративним судом, про зобов`язання Державну казначейську службу України відповідно до статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» провести нарахування і забезпечити виплату компенсації в розмірі трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 06.04.2016 року та постанови Апеляційного суду Чернігівської області від 23.05.2016 року по цивільній справі № 750/1705/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної державної адміністрації, Державного казначейства України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зобов`язання вчинити дії.

В ході проведення виконавчого провадження при розгляді вимоги державного виконавця від 06.07.2018 року № 55509964/3/21 про виконання рішення суду Державною казначейською службою України листом від 13.09.2018 року № 5-08/1726/15052 повідомлено орган Державної виконавчої служби та стягувача, що компенсація за прострочення виконання рішення суду по справі № 750/1705/16-ц нарахована Казначейством в розмірі 87,12 грн., період нарахування компенсації: з 14.09.2016 року (наступний день від дати закінчення 3-х місячного строку для перерахування коштів) по 28.12.2016 року (дата фактичного перерахування коштів) та рішення про нарахування компенсації за несвоєчасне виконання рішення суду поставлено на облік для виконання за програмою 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою».

До вказаного листа було додано рішення про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів від 06.09.2018 року № 42.

В подальшому старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башіловим В.О. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 24.10.2018 року у зв`язку з фактичним повним виконанням виконавчого листа від 04.09.2017 у справі № 825/370/17, однак вказана постанова рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.01.2019 року у справі № 620/4269/18 була скасована на підставі того, що боржником не надано доказів перерахунку коштів на рахунок позивача, що позбавляє можливості встановити належне виконання рішення суду.

На виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.01.2019 року у справі № 620/4269/18 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренком С.В. у виконавчому провадженні № 55509964 винесено постанову від 30.05.2019 року про відновлення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 825/370/17, виданого 04.09.2017 року Чернігівським окружним адміністративним судом.

18 листопада 2019 року на підставі листа Державної казначейської служби України від 06.11.2019 року № 5-06/19207, яким повідомлено про повне та фактичне виконання рішення суду, старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренком С.В. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження у виконавчому провадженні № 55509964.

Так, вказаним листом Державна казначейська служба України на вимогу виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 19.09.2019 року № 55509964/в2/21 про виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду у справі № 825/370/17 надала копію рішення про виплату компенсації ОСОБА_1 від 06.09.2018 року № 42.

Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем не було виконано в повній мірі норми, визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки листом Державної казначейської служби України боржника надано лише рішення про виплату компенсації від 06.09.2018 року № 42, проте докази виплати відповідної компенсації не надано. З метою повного захисту прав, свобод, інтересів Позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 18.11.2019 року про закінчення виконавчого провадження № 55509964.

Перевіривши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, якими Позивач обґрунтовує свої вимоги, оцінивши доводи апеляційної скарги в частині задоволених позовних вимог та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до змісту статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема такої засади, як обов`язковості виконання рішень.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина 1 статті 18 Закону).

Пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

При цьому, стаття 63 Закону передбачає обов`язок державного виконавця перевірити виконання рішення, за яким боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно за виконавчим документом.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що умовою закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є фактичне виконання боржником в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

При цьому, державний виконавець повинен достеменно встановити вказаний факт, не обмежуючись лише розглядом повідомлення боржника про виконання рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що при винесенні постанови від 18.11.2019 року про закінчення виконавчого провадження, державний виконавець послався на лист Державної казначейської служби України від 06.11.2019 року № 5-06/19207, яким повідомлено про повне та фактичне виконання рішення суду, до якого було надано рішення про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів від 06.09.2018 року № 42.

Разом з тим, Відповідачем не було виконано в повній мірі норми, визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки Державною казначейською службою України надано лише рішення про виплату компенсації від 06.09.2018 року № 42, проте докази виплати відповідної компенсації не надано.

Таким чином, лист Державної казначейської служби України від 06.11.2019 року № 5-06/19207 не є належним доказом виконанням судового рішення, а тому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що постанова про закінчення виконавчого провадження винесена державним виконавцем передчасно, з порушенням норм матеріального права.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що Державна казначейська служба України листом № 5-11-11/23689 від 27.12.2019 року повідомила Позивача про те, що законодавство не передбачає механізму внесення змін до рішення про нарахування компенсації та/або виконавчого документа при зміні реквізитів стягувача. Інформація щодо зміни банківських реквізитів враховується Казначейством на підставі письмової заяви, поданої особисто стягувачем або уповноваженим представником. Також, повідомило, що Казначейством прийнято інформацію щодо банківських реквізитів, поданих із заявою від 22.11.2019 року, отриманих 27.11.2019 року вх. № 08-59782. Дану заяву долучено до рішення № 42 від 06.09.2018 року, а безспірне списання коштів буде забезпечено за поданими в заяві реквізитами (а.с. 99).

З урахуванням зазначеного, з метою повного захисту прав, свобод, інтересів позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 18.11.2019 року про закінчення виконавчого провадження № 55509964, з чим погоджується колегія суддів.

Щодо позовних вимог про визнання незаконними дій Відповідача щодо винесення 18.11.2019 року постанови про закінчення виконавчого провадження № 55509964 на виконання постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.03.2017 року із змінами, внесеними постановою Верховного Суду від 08.05.2018 року, і виконавчого листа № 825/370/17 від 04.09.2017 року; визнання, що винесення 18.11.2019 року постанова про закінчення виконавчого провадження № 55509964 на виконання виконавчого листа № 825/370/17 при відсутності доказів про повне і фактичне виконання, неврахування пілотного рішення Європейського суду з прав людини «Юрій Миколайович Іванов проти України», рішення Великої Палати Європейського суду з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України», обставин і висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 року, постанові Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.01.2019 року становлять порушення пункту 1 статті 6 і статті 13 Конвенції з прав людини і основоположних свобод охоплюються визнанням протиправною та скасуванням постанови про закінчення виконавчого провадження, то порушені права Позивача вже захищені судом, оскільки визнано протиправною та скасувано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 18.11.2019 року про закінчення виконавчого провадження № 55509964.

Щодо позовних вимог Позивача про зобов`язання Відповідача поновити виконавче провадження № 55509964 на виконання постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.03.2017 року із змінами, внесеними постановою Верховного Суду від 08.05.2018 року, і виконавчого листа № 825/370/17 від 04.09.2017 року у строки, визначені статтею 41 Закону України «Про виконавче провадження»; зобов`язання Відповідача вжити заходи на безумовне виконання постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.03.2017 року із змінами, внесеними постановою Верховного Суду від 08.05.2018 року і виконавчого листа № 825/370/17 від 04.09.2017 року, то суд дійшов правильного висновку, що останні не підлягають задоволенню, з чим також погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Так, принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого, є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, вказані позовні вимоги є формою втручання в дискреційні повноваження Відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягають.

Cуд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що права Позивача в частині подальшого відновлення виконавчого провадження та вжиття відповідачем заходів на безумовне виконання постанови суду на час розгляду даної справи не порушені, а суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому, з чим також погоджується колегія суддів.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Щодо клопотання Позивача в частині встановлення Відповідачу строк для подання звіту про виконання судового рішення, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині виходячи з наступного.

Порядок правового регулювання щодо встановлення судового контролю за виконанням судових рішень визначений положеннями статті 382 КАС України.

Так, згідно з ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення, є правом суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, в оскаржуваній частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення в оскаржуваній частині постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в цій частині не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в зазначеній частині - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 271, 272, 287, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко