Справа № 1.380.2019.004558
Суддя: Крутько Олена Василівна
Дата ухвалення: 2020-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.004558
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Крутько О.В.,

за участю секретаря судового засідання Лізогуб В.В.,

представника позивача Якібчука П.П.,

представника відповідача Бути Н.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 , гр. Таджикистану

до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі ГУ ДМС України у Львівській області, відповідач-1)

до Державної міграційної служби України (відповідач 2)

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до ГУ ДМС України у Львівській області, Державної міграційної служби України, у якому позивач просить визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 277-19 від 15.08.2019 про відмову у визнанні громадянки Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянку Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз`яснення позивачу причин відмови та порядку оскарження рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що громадянка Таджикистану ОСОБА_1 , маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з релігійних причин, належності до певної соціальної групи (жінка, що вийшла заміж за іноземця та залишилась без підтримки чоловіка), а також побоюючись систематичного порушення прав людини, залишила та не може повернутись до країни походження - Таджикистан. Позивач стверджує, що у країні походження на неї чекають переслідування з релігійних причин та належності до певної соціальної групи (жінка, що вийшла заміж за іноземця та залишилась без підтримки чоловіка) в умовах систематичного порушення прав людини. Влада Таджикистану не лише не здатна забезпечити захист позивачу, а й сама є агентом переслідування.

Згідно ухвали від 09.09.2019 відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі, підготовче засідання призначено на 26.09.2019.

Державна міграційна служба України подала відзив на позовну заяву, у якому покликається на те, що відповідачем всебічно, об`єктивно та неупереджено проведено аналіз матеріалів особової справи позивача № 2019LV0003 та інформацію по країні походження, встановлено, що звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та має ознаки зловживання процедурою надання притулку в Україні задля легалізації, а відповідно у заявниці немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1 та 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Відповідач 2 зазначає, що заявниця ніколи не приймала участь у політичній чи релігійній діяльності у країні походження, не була членом жодної організації (політичних, релігійних, військових, громадських, тощо) та не приймала участь у демонстраціях проти президента та уряду Республіки Таджикистан. Серед тверджень, які надала заявниця, вона не навела фактів свого особистого переслідування в країні громадянської приналежності. До виїзду з Республіки Таджикистан та Російської Федерації вона не зазнала жодних переслідувань з боку державних чи недержавних агентів. Щодо обґрунтованих переслідувань за ознаками віросповідання, ознаками раси, національності заявницею жодних доказів не надано. Немає підстав вважати, що заявниця має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянської належності до певної соціальної групи.

26.09.2019 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 05.11.2019.

05.11.2019 розгляд справи відкладено на 03.12.2019 за клопотанням представника позивача.

Позивач подав відповідь на відзив, у якому покликається на інформацію про країні походження позивача з відкритих джерел і зазначає, що хоча в Таджикистані на даний момент відсутні внутрішні збройні конфлікти, державний устрій, який за усіма ознаками є близьким до тоталітарного, грубо порушує права громадян, переслідує політичну та релігійну позицію, що супроводжується фабрикуванням кримінальних справ, систематичним насиллям, тортурами та порушенням прав людини усіма його учасниками, в тому числі відносно звичайного цивільного населення. Крім того, позивач зазначає, що вона повідомляла про численні погрози на свою адресу у зв`язку з одруженням з іноземним громадянином ( Бельгії ) в порушення таджицьких традицій без згоди батьків та наголошує, що її чоловік постійно проживає за кордоном, а ОСОБА_1 самостійно виховує неповнолітню дитину, тому вона має бути віднесена до соціальної групи незахищених жінок, які перебувають без супроводу чоловіка, а, отже, є особливо вразливою перед можливими переслідуваннями.

03.12.2019 згідно протокольної ухвали закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду на 26.12.2019.

26.12.2019 у судовому засіданні оголошено перерву до 04.02.2020.

Представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представник відповідачів проти позову заперечив.

04.02.2020 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача та представника відповідачів, оцінивши докази, які мають значення для справи суд виходив з наступного.

14.03.2019 позивач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою-анкетою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

08.07.2019 за результатами розгляду справи позивача №2019LV0003 ГУ ДМС України у Львівській області прийнято висновок про відмову у визнанні особою біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із зазначеним висновком відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її неповнолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У висновку зазначено, що звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та має ознаки зловживання процедурою надання притулку в Україні задля легалізації, а відповідно у заявниці немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1 та 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Немає підстав вважати, що заявниця має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянської належності до певної соціальної групи.

15 серпня 2019 Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №277-19, яким відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", пункту 6.5. розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07 вересня 2011 року №649, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_1 .

Рішення від 15 серпня 2019 року №277-19 мотивовано тим, що на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно заявниці умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", відсутні.

03.09.2019 позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 23.08.2019 № 45 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із визначеннями, наведеними у пунктах 10-12 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" країна громадянської належності - країна, громадянином (підданим) якої є особа. За умови, якщо особа має понад одне громадянство, вона не вважається такою, що не має захисту країни своєї громадянської належності, якщо без будь-якої поважної причини, що випливає з обґрунтованих побоювань, вона не скористалася захистом однієї з країн, громадянином (підданим) якої вона є; країна попереднього постійного проживання особи без громадянства - країна, в якій особа без громадянства постійно проживала до прибуття в Україну; країна походження - країна чи країни громадянської належності для іноземця або країна попереднього постійного проживання особи без громадянства.

Приписами статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктом 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Таджикистан, ІНФОРМАЦІЯ_3 , за релігійними переконаннями - мусульманка, за національністю - таджичка. Сімейний стан - перебуває у шлюбі, не військовозобов`язана. Позивач народилась у м. Челябінськ, Російська Федерація, де у неї залишились: мати - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , брат ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ., сестра - ОСОБА_6 , 2007 р .н., сестра ОСОБА_7 , 2009 р.н. Батьки офіційно розлучені, зв`язок з батьком втрачений.

У заявниці є дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та чоловік - громадянин ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (свідоцтво про шлюб НОМЕР_3 від 07.10.2017, видане Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану адміністрації м. Челябінська).

Позивач країну постійного проживання покинула 14.12.2018, в`їзд в Україну здійснила легально - літаком за маршрутом: Російська Федерація (Челябінськ) - Російська Федерація (Москва) - Республіка Білорусь (Мінськ) - Україна (Львів).

14.03.2019 позивач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою-анкетою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У заяві-анкеті позивачка зазначила, що вона не може повернутися до країни свого походження через побоювання застосування до неї нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання від батьків та знайомих, оскільки вони не підтримали її шлюб з громадянином Бельгії і при поверненні до країни громадянської належності можуть вчинити фізичне насилля над нею

Із позивачем проведено дві співбесіди 28 березня 2019 року та 19 квітня 2019 року.

Під час співбесід позивачка повідомила, що її сім`я переїхала в Російську Федерацію, у м. Челябінськ, оскільки в Республіці Таджикистан була війна. Батьки офіційно розлучені, з батьком жодних стосунків не підтримує. Вона вийшла заміж проти волі матері за громадянина Бельгії. ЇЇ мати пообіцяла видати її заміж за іншого чоловіка - ОСОБА_9 , 1995 р.н ., який працює на будівництві у м. Челябінськ. ОСОБА_9 її переслідував, погрожував смертю і не давав спокійно жити. Тому вони домовились з чоловіком переїхати в Україну, оскільки Україна та Бельгія мають безвізовий режим, і її чоловік - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який проживає у м. Брюссель, Бельгія кожних 3 місяці приїжджає до них з дочкою на 2-3 тижні. За ознаками національності, віросповідання, раси не переслідувалась. До політичної, релігійної, військової або суспільної організації не належить.

Дослідивши матеріали справи та пояснення позивача надані у ході співбесід та її представника у судовому засіданні суд прийшов до висновку, що у ОСОБА_1 немає підстав вважати про існування в країні походження - Республіці Таджикистан загрози для її життя, безпеки чи свободи, побоювання застосування щодо неї смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Твердження позивачки про погрози на її адресу від чоловіка з яким вона повинна була одружитися жодним чином не підтверджені, не надано звернень до правоохоронних органів з приводу таких погроз та відсутності реакції на такі звернення від органів держави. Родичі позивачки, чоловік з яким позивачка, за її твердженням, повинна була одружитися проживають у місті Челябінськ Російської Федерації, натомість позивачка є громадянкою Республіки Таджикистан.

Позивачка ніколи не приймала участь у політичній чи релігійній діяльності у країні походження, не була членом жодної організації (політичних, релігійних, військових, громадських, тощо) та не приймала участь у демонстраціях проти президента та уряду Республіки Таджикистан. Позивачка не навела фактів особистого переслідування в країні громадянської приналежності. До виїзду з країни постійного проживання вона не зазнавала жодних переслідувань з боку державних чи недержавних агентів.

Суд критично оцінює покликання представника позивача на те, що ОСОБА_1 належить до соціальної групи - жінка, яка вийшла заміж за іноземця та залишилась без підтримки чоловіка, оскільки дані твердження спростовані позивачем під час співбесід.

Таким чином, суд погоджується з висновком відповідача про те, що звернення ОСОБА_1 , громадянки Республіки Таджикистан із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та у заявниці немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1 та 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Тобто, з урахуванням зазначеного, позивачу правомірно було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6)розсудливо; 7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позовні вимоги відповідачі спростували.

Рішення Державної міграційної служби України № 277-19 від 15.08.2019 про відмову у визнанні громадянки Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим та законним, підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні. У зв`язку з чим не підлягають задоволенню також вимоги у яких позивач просить зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянку Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Що стосується позовної вимоги позивача про визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині не роз`яснення позивачу причин відмови та порядку оскарження рішення, то суд не встановив порушень відповідачем 1 вимог законодавства, оскільки із наявного в матеріалах справи повідомлення ГУ ДМС у Львівській області слідує, що порядок та строки оскарження рішення роз`яснено.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо не роз`яснення позивачу причин відмови та порядку оскарження рішення не підлягає до задоволення.

Таким чином, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії слід відмовити повністю.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 14, 77, 90, 241-246, 250, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії повністю.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 06.02.2020.

Суддя Крутько О.В.