Справа № 826/14518/17
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2020 року м. Київ № 826/14518/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Генеруюча компанія Укрспецтепло»
доГоловного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення
в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Генеруюча компанія Укрспецтепло» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва в порядку адміністративного судочинства з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про скасування податкового повідомлення-рішення форми «Р» № від 30 червня 2017 року.

В якості підстав позову позивач вказує на те, що висновки акту перевірки не відповідають реальним обставинам, зроблені з порушенням чинного законодавства, у зв`язку з чим, податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2017 року провадження у справі №826/14518/17 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №826/7102/17 про скасування наказу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 26 липня 2017 року №4081.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2019 року поновлено провадження у справі та призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судових засіданнях представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги повністю та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача посилався на те, що під час проведення позапланової документальної виїзної перевірки позивача контролюючий орган діяв у відповідності до приписів норм податкового законодавства, а податкове повідомлення-рішення, прийняте за результатами перевірки, в повній мірі відображає факт порушення позивачем норм податкового законодавства.

Представники учасників справи проти закінчення розгляду справи у порядку письмового провадження не заперечували.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на наступне.

В період з 29 травня 2017 року по 02 червня 2017 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві на підставі Наказу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 26 травня 2017 року №4081, проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Генеруюча компанія «Укрспецтепло» з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських взаємовідносин з постачальниками Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецремпідряд» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Сталь» за період з 01 січня 2017 року по 28 лютого 2017 року.

В той же час, представником позивача зазначено, що наказ останньому вручено лише 30 травня 2017 року, крім того, останнім відмовлено у допуску до проведення перевірки службових осіб Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

При цьому, представником позивача подано позов до Окружного адміністративного суду міста Києва 01 червня 2017 року про скасування наказу від 26 травня 2017 року №4081, який став підставою для проведення вищезазначеної перевірки.

Проте, за результатами вищезазначеної перевірки відповідачем складено Акт перевірки №274/26-15-14-04-05/39471301 від 12 червня 2017 року, яким встановлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Генеруюча компанія «Укрспецтепло» податкового законодавства, а саме:

- пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет на загальну суму 1454473,00 грн.

Такі висновки податковий орган пов`язував з фактом відсутності реального здійснення господарських операцій між Товариством з обмеженою відповідальністю «Генеруюча компанія «Укрспецтепло» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецремпідряд» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Сталь», оскільки контрагенти позивача не мали реальних можливостей для здійснення господарських операцій з надання задекларованих послуг, а позивачем не надано достатніх доказів в спростування даного факту.

На підставі акту перевірки від 12 червня 2017 року №274/26-15-14-04-05/39471301 відповідачем 30 червня 2017 року прийнято податкове повідомлення рішення №, яким збільшено податкове зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів на 1454473,00 грн., донараховано штрафні (фінансові) санкції у сумі 363618,00 грн.

Незгода з вказаним рішенням суб`єкта владних повноважень обумовила звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

При вирішенні даного спору по суті, суд виходить з такого.

Як зазначено вище, позивач оскаржив наказ від 26 травня 2017 року №4081 до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Рішенням від 17 травня 2018 року позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 26 травня 2017 року №4081 «Про проведення документальної позапланової перевірки ТОВ «ГК «Укрспецтепло» (код 39471301)» задоволено у повному обсязі.

Рішення від 17 травня 2018 року набрало законної сили 08 листопада 2018 року.

Згідно з частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тому, перевірка підприємства позивача службовими особами Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві проведена з порушенням норм чинного законодавства, а саме на підставі протиправного наказу на проведення перевірки від 26 травня 2017 року №4081, який у судовому порядку визнаний таким.

Щодо посилання представника відповідача на позицію, викладену в постанові Верховного суду від 18 грудня 2018 року у справі №826/3014/16, суд зазначає, що позивач скористався своїм правом шляхом не допуску до проведення перевірки службових осіб Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, тому дану позицію Верховного Суду не може бути використано у даній справі, оскільки відповідачем не надано жодного доказу в підтвердження факту допуску до проведення перевірки і, відповідно, на спростування доводів позивача про недопуск контролюючих осіб до перевірки.

В той же час, щодо висновків відповідача, викладених у акті перевірки №274/26-15-14-04-05/39471301 від 12 червня 2017 року, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент винесення спірних рішень) визначено, що Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно із підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними.

Пунктом 201.4 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до пункту 201.6 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Таким чином, розмір податкового зобов`язання продавця товарів (послуг) по господарським операціям, проведеним з кожним контрагентом - покупцем у окремому звітному періоді, має дорівнювати розміру податкового кредиту такого покупця, задекларованого за такий звітний період, що передбачає відображення покупцем отриманої податкової накладної у реєстрі отриманих податкових накладних цього звітного періоду.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Статтею 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (із змінами та доповненнями) зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Виходячи з вимог пункту 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена пунктом 1.2 статті 1, пунктом 2.1 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05 червня 1995 року за № 168/704, якими визначено, що господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування; записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення; первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з пунктом 2.4 статті 2 вказаного вище Положення первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до пункту 2.15 та пункту 2.16 статті 2 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV (із змінами та доповненнями).

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Дана правова позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду України, які викладені у його постановах від 27.06.2017 у справі № 808/1062/14, від 14.03.2017 у справі № 826/757/13-а, Верховного Суду, зокрема у постанові від 06.02.2018 № К/9901/5042/17.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з вироблених в Україні товарів за наслідками виявлених порушень законодавства під час здійснення фінансово-господарської діяльності з Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецремпідряд» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Сталь».

Так, службовими особами Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві перевірку проведено виключено з інформації отриманої з:

- бази даних ДФС ІС «Податковий блок»;

- ДФС ІС «Податковий блок» «Єдиний реєстр податкових накладних»;

- АІС «Єдиний державний реєстр судових рішень».

Перевіркою встановлено взаємовідносини позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецремпідряд» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Сталь».

Проте, у зв`язку з ненаданням позивачем відповідних документів на запит Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві та недопуском останніх до перевірки, службовими особами контролюючого органу зроблено висновок про нереальність господарсько-фінансової діяльності позивача з контрагентами - Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецремпідряд» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Сталь».

Утім, доводи відповідача спростовуються матеріалами справи.

Як позивач, так і його контрагенти Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецремпідряд» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Сталь» належним чином зареєстровані в контролюючому органі як платники ПДВ.

Укладені договори між позивачем та контрагентом відповідали меті господарської діяльності суб`єктів господарської діяльності.

Так, між позивачем (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Сталь» (продавець) укладено договір купівлі-продажу №ЄС-ГК від 30 січня 2017 року, предметом якого є постачання товару у кількості та асортименті у специфікаціях даного договору, що є невід`ємними часинами договору (а.с.175-177).

Відповідно до специфікації продавець зобов`язується поставити покупцю «твердопаливний брикет» у кількості 2000 тонн (а.с.178).

Поставка товару підтверджується належним чином засвідченими копіями товарно-транспортних накладних (а.с. 179-220).

Також, поставка товару підтверджується видатковими накладними (а.с. 221-235).

В свою чергу, придбаний товар у Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Сталь» використаний у власній господарській діяльності позивача, а саме в межах постачання водяної пари та гарячої води (постачання теплової енергії) в межах договору про закупівлю теплової енергії №15 від 06 квітня 2017 року, договору №19 від 13 березня 2017 року, договору №10 від 06 січня 2017 року (т.2 а.с. 72-81), договору №11-2017 від 06 лютого 2017 року (т.2. а.с. 33-41), договору №28 від 15 лютого 2017 року (т.2 а.с. 61-71), договору №23 від 25 січня 2017 року, договору №22-04 від 23 січня 2017 року (т.2 а.с. 24-32), договору №23 від 25 січня 2017 року (т.2 а.с. 42-50), договору №20 від 23 січня 2017 року (т.2 а.с. 51-60), договору №31 від 27 березня 2017 року (т.2 а.с. 82-92), договору №30 від 27 лютого 2017 року (т.2 а.с. 93-104), договору №29 від 15 березня 2017 року (т.2 а.с. 105-118),договору №27 від 21 лютого 2017 року (т.2 а.с. 119-130), договору №26 від 09 лютого 2017 року (т.2 а.с. 131-139), договору №25 від 22 лютого 2017 року (т.2 а.с. 140-151), договору №24 від 22 лютого 2017 року (т.2 а.с. 152-161).

Розрахунки за договором купівлі-продажу №ЄС-ГК від 30 січня 2017 року підтверджується виписками з рахунку за період з 04 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року (т.2 а.с. 162-174).

Крім того, між позивачем (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецремпідряд» (продавець) укладено договір №СМ-ГК від 03 січня 2017 року, предметом якого є постачання товару у кількості та асортименті, які зазначені у специфікаціях, що складають невід`ємну частину даного договору (т.2 а.с. 175-177).

Відповідно до специфікацій продавець зобов`язується поставити покупцю «твердопаливний брикет» у кількості 2000 м3 (т.2 а.с.178) та «дрова твердих порід 2 кількості 500 м3 та «Дрова хвойних порід» у кількості 500 м3.

Поставка товару підтверджується належним чином засвідченими копіями товарно-транспортних накладних та видатковими накладними (т.2 а.с. 180- т.3 а.с. 69).

В свою чергу, придбаний товар у Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецремпідряд» використаний у власній господарській діяльності позивача, а саме в межах постачання водяної пари та гарячої води (постачання теплової енергії) в межах договору про закупівлю теплової енергії №7 від 12 грудня 2016 року (т.3 а.с. 186-196), договору №1 від 15 грудня 2016 року (т.3 а.с.197-207), договору №24 від 22 лютого 2017 року (т.3 а.с. 209-213), договору №10 від 06 січня 2017 року (т.3. а.с. 214-218), договору №28 від 15 лютого 2017 року (т.3 а.с. 219-224), договору №20 від 23 січня 2017 року (т.3 а.с. 225-229), договору №11-2017 від 06 лютого 2017 року (т.3 а.с. 230-234), договору №23 від 25 січня 2017 року (т.3 а.с. 235-238), договору №22-04 від 23 січня 2017 року (т.3 а.с. 240-244).

Виконання робіт за договорами підтверджується первинними бухгалтерськими документами, дефектність яких не встановлена у визначеному законом порядку.

Складені на виконання задекларованих робіт податкові/видаткові накладні зареєстровані належним чином у контролюючому органі.

За виконані роботи проведена оплата, що підтверджується наведеними вище виписками з рахунків за відповідні періоди.

Податковий орган дійшов висновку про фіктивність господарських операцій між позивачем та його контрагентом лише на підставі аналізу податкової звітності з податкових інформаційних баз, в той же час не досліджено жодних первинних документів.

В судовому рішенні від 31 липня 2018 року провадження К/9901/45539/18 Верховний Суд вказав, що не є належним доказом посилання податкового органу на інформацію в базі даних АІС «Податковий блок», якщо не було безпосереднього аналізу первинної документації.

Як уже було зазначено вище, доказів дослідження інших документів, крім даних з інформаційних податкових баз щодо позивача та його контрагентів, відповідачем не наведено.

Європейський суд з прав людини в п. 38 рішення від 09 січня 2007 року у справі «Інтерсплав проти України» зазначив: коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування податку на додану вартість, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування податку на додану вартість за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

Крім того, Європейський Суд з прав людини в п. 70, 71 рішення від 22 січня 2009 року у справі «Булвес проти Болгарії» зазначив: якщо національні власті у відсутність яких-небудь вказівок на пряму участь фізичної особи або юридичної особи у зловживанні, пов`язаному із сплатою податку на додану вартість, який нараховується з операцій в ланцюзі постачань, або яких-небудь вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж карають одержувача, який повністю виконав свої обов`язки, за дії або бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і відносно якого у нього не було засобів відстежування і забезпечення його старанності, то власті виходять за рамки розумного та порушують справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільних інтересів і вимогами захисту прав власності. Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов`язків з подання звітності по податку на додану вартість, неможливо для неї забезпечити дотримання постачальником обов`язків подавати звітність по податку на додану вартість і той факт, що ніякого шахрайства відносно системи податку на додану вартість, про який компанія-заявник знала або могла знати, здійснено не було, компанія-заявник не повинна нести наслідки невиконання постачальником обов`язків своєчасного подання звітності по податку на додану вартість і в результаті сплачувати податок на додану вартість вдруге, а також сплачувати пені.

Згідно з постановою Верховного Суду №К/9901/2030/17, №821/589/17 від 06 лютого 2018 року фактично здійснена господарська операція характеризується тим, що призводить до настання реальних змін майнового стану платника податків, а первинний документ, відповідно, це документ, що містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, враховуючи все вище викладене в сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і, відповідно, протиправність застосування до позивача негативних санкцій оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням № від 30 червня 2017 року.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач не виконав покладеного на нього обов`язку щодо доведеності перед судом правомірності та обґрунтованості прийнятих ним рішень, а тому позовні вимоги є такими, що підлягаю задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241 - 246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Генеруюча компанія «Укрспецтепло» задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № від 30 червня 2017 року.

Присудити до стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Генеруюча компанія «Укрспецтепло» (, 01030, м. Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 50-Б) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (, 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 27271,37 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко