Справа № 807/2322/15
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2020-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 рокуЛьвівСправа № 807/2322/15 пров. № 857/12577/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання Омеляновської Л.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідачів Фалеса Р.С.,

Гончарук В.В.,

Сапсай С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги Державної служби України з питань праці, Управління Держпраці у Закарпатській області та ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 807/2322/15 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області, Державної служби України з питань праці, Державної інспекції України з питань праці, Управління Держпраці у Закарпатській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (рішення суду першої інстанції ухвалене суддями Калинич Я.М., Іванчулинець Д.В., Маєцька Н.Д. в м. Ужгороді Закарпатської області 24.10.2019 року згідно з протоколом судового засідання о 09:23 год., повний текст судового рішення складено 04.11.2019), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області (далі відповідач 1, ТДІзПП у Закарпатській області), Управління Держпраці у Закарпатській області (далі відповідач 2), Державної інспекції України з питань праці (далі відповідач 3), Державної служби України з питань праці (далі відповідач 4), в якому, з урахуванням заяв про уточнення та розширення позовних вимог, просив:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної інспекції України з питань праці від 28.10.2015 № 262-К «Про звільнення ОСОБА_1 »;

2. Поновити ОСОБА_1 на роботі, на посаді начальника Управління Держпраці у Закарпатській області Державної служби України з питань праці та зобов`язати відповідача внести до його трудової книжки запис, що відповідає прийнятому судом рішенню;

3. Стягнути з Державної служби України з питань праці правонаступника Державної інспекції України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток з урахуванням коефіцієнта підвищення заробітної плати відповідно до пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 р. № 292 «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році» та індексації відповідно до законодавства;

4. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі й стягнення середнього заробітку;

5. Визнати протиправними дії ОСОБА_2 , голови Державної служби України з питань праці, та Дороша Богдана Володимировича, виконувача обов`язків начальника Управління Держпраці у Закарпатській області, щодо застосування до ОСОБА_1 положень ст. 49-2 КЗпП, тобто пропонування йому «іншої роботи» в розумінні вищевказаної правової норми у формі доведення до його відома (під розпис) 12 червня 2015 року та 03 липня 2015 року нижче вказаних документів та передача їх Державній інспекції України з питань праці, які були використані останньою для його звільнення з посади начальника Територіальної державної інспекції в Закарпатській області, зокрема:

- «Пропозиція начальнику Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області. На виконання вимог ст. 49-2 КЗпП, у зв`язку з утворенням відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 100 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» Управління Держпраці у Закарпатській області шляхом злиття Територіального управління Держгірпромнагляду у Закарпатській області та Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області та, відповідно, скорочення штату працівників, пропоную Вам посаду Головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Закарпатській області»;

- «Пропозиція начальнику Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області. На виконання вимог ст. 49-2 КЗпП, у зв`язку з утворенням відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 100 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» Управління Держпраці у Закарпатській області шляхом злиття Територіального управління Держгірпромнагляду у Закарпатській області та Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області та, відповідно, скорочення штату працівників, пропоную Вам посаду Начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Закарпатській області».

6. Визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з питань праці в частині невиконання нею обов`язку правонаступника (після передачі останній функцій і повноважень Державної інспекції з питань праці), щодо продовження дії трудового договору начальника Територіальної Державної інспекції з питань праці у Закарпатській області Левкулича І.В. в новоутвореному Управлінні Держпраці у Закарпатській області Державної служби України з питань праці відповідно з приписами ч. 4 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної інспекції України з питань праці від 28.10.2015 року № 262-К «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на роботі, на посаді начальника Управління Держпраці у Закарпатській області з 30 жовтня 2015 року.

Стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 287813,96 грн..

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 6062,35 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, його оскаржили ОСОБА_1 , Управління Держпраці у Закарпатській області, Державна служба України з питань праці.

Зокрема, позивач просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року в частині відмови позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким ці вимоги задовольнити, а також змінити та доповнити вступну (мотивувальну) частину оскаржуваного судового рішення. Вимоги даного апелянта обґрунтовані тим, що суд першої інстанції не врахував доводи позивача щодо відсутності фактичного скорочення штату працівників відповідача 1, відсутності змін в організації виробництва і праці у складі відповідача 2 та відповідача 4, невиконання відповідачами обов`язку щодо продовження дії трудового договору з позивачем, наявності доказів щодо звільнення позивача з підстав скорочення чисельності працівників. Також суд першої інстанції не дав належної юридичної оцінки тій обставині, що іншу роботу позивачу пропонували неналежні особи, а також дав невірну оцінку ролі відповідача 1 у незаконному звільненні позивача. Крім того, звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив його доводи щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не мотивував належним чином відмову у задоволенні позову щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача 4 та визнання протиправними дій ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Управління Держпраці у Закарпатській області та Державна служба України з питань праці просять скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

На обґрунтування апеляційних вимог покликаються на те, що звільнення позивача проведено у законний спосіб та уповноваженою на те особою. Зокрема, зазначають, що суд першої інстанції не дав належної оцінки факту скорочення штату після реорганізації установи, в якій працював позивач, не було враховано, що позивач був своєчасно попереджений про можливе звільнення та у визначені законодавством строки отримав пропозицію іншої роботи, такі пропозиції підписані належними посадовими особами. Оскільки позивач відмовився від усіх вакантних посад, зокрема і рівнозначної його попередній посаді, його було звільнено. При звільненні позивача оцінювалася наявність обставин, які впливали на переважне право на переведення позивача на посаду керівника новоствореної установи. Суд першої інстанції невірно застосував положення чинного законодавства щодо необхідності погодження звільнення позивача профспілковим органом, тому що такого погодження для керівників установ не вимагається. Суд першої інстанції не вправі був поновлювати позивача на роботі, якої той не займав до звільнення. Посада, на яку поновлено позивача, кардинально відрізняється за обсягом завдань та повноважень від тієї, яку займав до звільнення позивач. Призначення позивача на посаду начальника Управління Держпраці у Закарпатській області відбулося без передбаченого законодавством погодження з головою місцевої державної адміністрації та відповідним центральним органом виконавчої влади. Оскільки звільнення позивача відбулося із дотриманням всіх законодавчих приписів, підстав для його поновлення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не було. Враховуючи, що тривалий розгляд справи пов`язаний зі зловживанням процесуальними правами з боку позивача, суд першої інстанції безпідставно стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу поза межами річного строку. Зазначений середній заробіток підлягав стягненню з відповідача 2, як правонаступника органу, з якого був звільнений позивача, а не з відповідача 4. Позивач не міг бути поновлений на роботі, тому що установа, в якій він працював до звільнення, припинена.

В доповненні до апеляційної скарги Державна служба з питань праці зазначила, що до участі у справі не був залучений начальник Управління Держпраці у Закарпатській області Дорош Б.В., який підлягає звільненню з посади у випадку виконання рішення суду першої інстанції про поновлення ОСОБА_1 Дана обставина є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу Державної служби України з питань праці Управління держпраці у Закарпатській області зазначило, що погоджується з даною апеляційною скаргою, а у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в її задоволенні, задовольнивши апеляційні скарги відповідачів.

Управління Держпраці у Закарпатській області у відзиві на апеляційну скаргу позивача просить залишити її без задоволення.

ОСОБА_1 надав апеляційному суду відзиви на апеляційні скарги відповідача 2 та відповідача 4, в яких зазначає про безпідставність доводів апелянтів та просить залишити їх апеляційну скарги без задоволення.

В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні своєї апеляційної скарги, проти задоволення апеляційних скарг відповідача 3 та відповідача 4 заперечував.

Представники відповідача 3 та відповідача 4 наполягали на задоволенні, апеляційних скарг, поданих відповідачами, проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечували.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, апеляційні скарги Управління Держпраці у Закарпатській області та Державної служби України з питань праці підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що наказом Державної інспекції України з питань праці від 22 листопада 2011 року № 29/1-К ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області.

З метою оптимізації системи центральних органів виконавчої влади та відповідно до пунктів 9 і 91 статті 116 Конституції України Кабінетом Міністрів України 10 вересня 2014 р. видано постанову № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» (далі Постанова № 442), відповідно до пункту 1 якої, крім іншого, вирішено утворити Державну службу України з питань праці, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з питань праці та Державну службу гірничого нагляду та промислової безпеки і поклавши на Службу, що утворюється, функції з реалізації державної політики, які виконували органи, що припиняються (крім функцій з реалізації державної політики у сфері охорони надр), а також функції з реалізації державної політики у сфері гігієни праці та функції із здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників.

Наказом Державної інспекції України з питань праці від 31 жовтня 2014 року № 142 затверджено персональний склад комісії з реорганізації Державної інспекції України з питань праці.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 100 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань праці та визнання такими, що втратили чинність деяких постанов Кабінету Міністрів України» (далі Постанова № 100) утворені як юридичні особи публічного права Територіальні органи Державної служби з питань праці та реорганізовані шляхом злиття територіальні органи Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки і Державної інспекції з питань праці.

Урядовим актом установлено, що територіальні органи, що утворюються згідно з п. 1 цієї постанови, є правонаступниками прав і обов`язків територіальних органів Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки і Державної інспекції з питань праці, що реорганізуються.

Наказом Державної інспекції України з питань праці від 18 березня 2015 року № 15 «Про організацію територіальних органів Державної інспекції України з питань праці» призначено Голів комісій з реорганізації територіальних органів Державної інспекції України з питань праці, згідно зі списком, головам комісій наказано затвердити наказами плани заходів з реорганізації територіального органу, у відповідності до примірного плану.

Відповідно до наказу Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області від 19 березня 2015 року № 06-В «Про проведення заходів щодо реорганізації Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області» утворено комісію з реорганізації Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області у складі: Голови комісії з реорганізації Грицика Василя Івановича та членів комісії: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; затверджено план заходів з реорганізації Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області; голові комісії з реорганізації Грицику В.І. доручено розпочати процедуру реорганізації Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області згідно чинного законодавства зі складанням відповідних документів.

На виконання наказу від 19.03.2015 року № 06-В затверджено План заходів з реорганізації Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області.

19 березня 2015 року Державна інспекція України з питань праці видала доручення № 20, якою доручила головам комісій з реорганізації ТДІзПП, зокрема: забезпечити ознайомлення керівників ТДІзПП під особистий підпис з попередженням про можливе майбутнє вивільнення.

Того ж дня Територіальною державною інспекцією з питань праці у Закарпатській області видано наказ № 07-В «Про попередження працівників про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією ТДІзПП», яким наказано: попередити всіх працівників ТДІзПП про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією ТДІзПП; заступнику начальника ТДІзПП Турянському Я.І. ознайомити з цим наказом всіх працівників ТДІзПП та відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України письмово попередити їх до 20.03.2015 року.

30 березня 2015 року позивача було ознайомлено під особистий підпис з попередженням про можливе майбутнє вивільнення у зв`язку з проведенням реорганізації територіальних органів Державної інспекції України з питань праці.

Також позивачу 12 червня 2015 року Пропозицією запропоновано посаду Головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Закарпатській області, а 03 липня 2015 року Пропозицією № 2 запропоновано посаду Начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Закарпатській області. Обидві пропозиції були підписані в.о. начальника Управління Держпраці у Закарпатській області Дорошем Б.В. та Головою Державної служби України з питань праці Чернегою Р.Т.

На Пропозиції від 12.06.2015 року позивач власноруч письмово зазначив, що внаслідок продовження дії трудового договору не вбачає правових підстав добровільно погоджуватись на призначення на посаду, вказану в пропозиції.

На Пропозиції від 03.07.2015 року позивач власноруч письмово зазначив, що дана пропозиція підписана неповноваженою особою, тому пропозиція не має жодного правового наслідку для нього, дія трудового договору продовжується і він може погодитися тільки зайняти вакантну посаду начальника Управління Держпраці у Закарпатській області.

28 жовтня 2015 року ОСОБА_1 наказом Державної інспекції України з питань праці № 262-К було звільнено з посади начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області з 30 жовтня 2015 року відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. Підставою такого наказу зазначено: лист-погодження Міністерства соціальної політики України від 21.07.2015 року № 10916/0/14-15/09 та лист-погодження Голови Закарпатської ОДА від 21.07.2015 року № 4138/06-12.

Вважаючи, що вказаний наказ прийнятий з порушенням норм чинного законодавства, позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 18.01.2016 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис № 6005288 про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи ТДІзПП у Закарпатській області, ідентифікаційний код органу 38015579.

20.10.2016 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис № 6042771 про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи Державної інспекції України з питань праці, ідентифікаційний код органу 37567798.

19.05.2015 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис № 0009144 про проведення державної реєстрації юридичної особи Управління Держпраці у Закарпатській області, ідентифікаційний код юридичної особи 39795035.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний позивачем наказ про його звільнення є протиправним, оскільки позивачу не пропонувалися всі вільні вакантні посади у новоутвореній постанові, одночасно з попередженням про можливе звільнення позивачу не було запропоновано зайняти посади у новоутвореній установі, звільнення позивача не було погоджене з профспілковим органом.

Апеляційний суд частково погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 цього Кодексу передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, з врахуванням положень Постанови № 442 та Постанови № 100 утворення Державну службу України з питань праці відбулося в результаті реорганізації шляхом злиття Державної інспекції з питань праці та Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки з покладенням на новостворену Службу функцій з реалізації державної політики, які виконували органи, що припиняються (крім функцій з реалізації державної політики у сфері охорони надр), а також функції з реалізації державної політики у сфері гігієни праці та функції із здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників.

Отже обставини справи свідчать про те, що в результаті створення Державної служби України з питань праці та її територіальних підрозділів відбулися зміни в організації виробництва і праці внаслідок істотного збільшення функцій новостворених державних органів.

Аналізуючи положення ст. 49-2 КЗпП, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації лише у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, тобто за встановлених обставин, позивачу в обов`язковому порядку повинна пропонуватися робота в новоствореній юридичній особі.

Щодо покликань позивача та суду першої інстанції на те, що відповідачем 1 порушено процедуру попередження позивача про можливе майбутнє вивільнення, а саме порушено ст. 49-2 КЗпП України, яка передбачає, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, апеляційний суд зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач не пізніше ніж за два місяці, тобто в строк, передбачений трудовим законодавством, ознайомився з попередженням про можливе подальше вивільнення керівників у зв`язку з реорганізацією ТДІзПП, про що свідчить його власноручний підпис.

Крім того, в матеріалах справи містяться копії пропозиції посад від 12.06.2015 та 03.07.2015, зроблені після затвердження штатного розпису новоутвореної установи. Штатний розпис Управління Держпраці у Закарпатській, області затверджено 14.05.2015 року, тобто на момент пропозицій посад від 12.06.2015 року та 03.07.2015 року штатний розпис був затверджений.

Отже, робота ОСОБА_1 також була запропонована не менше ніж за два місяці до звільнення.

Одночасне, тобто на думку суду першої інстанції в той самий день, попередження позивача про звільнення та пропозиція йому роботи не могли бути здійснені внаслідок незатвердження на момент попередження про звільнення 30.03.2015 року штатного розпису новоутвореної установи.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що оскільки така пропозиція роботи позивачу була здійснена не пізніш ніж за два місяці до його звільнення, порушення прав позивача внаслідок несвоєчасної пропозиції нової роботи відсутні.

Судом першої інстанції допущене надмірно формальне трактування терміну «одночасно», вжитого в частині 3 статті 49-2 КЗпП України.

Так, комплексний аналіз даної правової норми дає підстави для висновку, що право працівника є захищеним у випадку своєчасної, тобто «не пізніше ніж за два місяці до звільнення» (термін, вжитий у частині 1 статті 49-2 КЗпП України, яка має системно застосовуватися при застосуванні частини 3 даної правової норми) пропозиції іншої роботи.

Відтак, висновок суду першої інстанції про зазначене порушення не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, якими врегульовані спірні відносини.

Статтею 43-1 КзПП України передбачені випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 43-1 КзПП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян.

Оскільки позивач перебував на посаді начальника ТДІзПП, тобто керівника установи, був наділений правами щодо прийняття на роботу та звільнення з роботи, згода профспілкового комітету на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 не потрібна.

Інше розуміння посади позивача, з огляду на виконувані ним функції, суперечить суті додаткових гарантій, передбачених статтею 43 КЗпП України, дія яких безсумнівно статтею 43-1 того ж Кодексу обмежена щодо керівників підприємств, установ та організацій.

Відтак, твердження позивача та суду першої інстанції про те, що відповідачами протиправно проігноровано рішення профспілкового комітету Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області від 24.03.2015 року про відмову в наданні згоди на звільнення позивача є помилковим.

Як зазначалося вище, відповідно до Постанови № 442 утворено Державну службу України з питань праці, шляхом реорганізації Державної інспекції з питань праці та Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки.

Таким чином, у зв`язку з утворенням Управління Держпраці у Закарпатській області шляхом злиття ТДІзПП та Територіального управління Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки у Закарпатській області зменшилась кількість посад начальників, перших заступників та заступників територіальних органів, що підтверджується копіями штатних розписів зазначених установ на 2015 рік.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що відсутній правовий висновок щодо наявності/відсутності юридичного факту скорочення штату працівників Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області.

Разом з тим, даний факт підтверджується зазначеними доказами. Висновок про наявність скорочення штату викладений в оспорюваному позивачем судовому рішенні і такий висновок, з огляду на встановлені обставини справи, є правильним.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що штат працівників це сукупність посад, установлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Зі змісту ст. 30 Закону України від 16.12.1993 року № 3723-XII «Про державну службу» (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) вбачається, що державна служба припиняється, крім деяких особливостей, на загальних підставах, передбачених Кодексом законів про працю України.

Згідно частин 2 та 3 ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

До звільнення позивач обіймав посаду, яка відносилась керівного складу.

З матеріалів справи встановлено, що в період з 14 травня 2015 року по 02 червня 2015 року новоствореному Управлінні держпраці у Закарпатській області існували вакантні посади, які відносяться до категорії «керівництво»: начальника управління та заступника начальника управління; станом на 21 червня 2015 року існували вакантні посади начальника управління та заступника начальника управління; станом на 30 вересня 2015 року існували вакантні посади начальника управління та заступника начальника управління; станом на 28 жовтня 2015 року існували вакантні посади першого заступника начальника управління та заступника начальника управління; (а.с.172-175, Т.ІV). Також, зазначене підтверджується наявною в матеріалах справи копією штатного розпису Управління Держпраці у Закарпатській області на 2015 рік (а.с.179-180, Т.ІІІ).

Наявними у справі копіями пропозицій підтверджено, що, позивачу не пропонувалися посади з категорії «керівництво», хоча з огляду на вимоги частини 3 статті 49-2 КЗпП України та наявність таких вакантних посад на час наданих йому пропозицій, посади саме зазначеної категорії мали бути в першу чергу запропоновані позивачу.

Крім того, вакантними, крім запропонованих позивачу, залишалися на час таких пропозицій ще кілька десятків інших посад.

Дані обставини, підтверджуються письмовими доказами, отриманими судом першої інстанції, та не заперечуються сторонами.

Доводи відповідачів про те, що позивач відмовився від запропонованих вакантних посад, що свідчить про відсутність бажання продовжувати працювати у новоствореному органі, апеляційний суд зазначає, що таке твердження є помилковим, оскільки з матеріалів справи чітко встановлено, що позивач відмовився працювати саме на запропонованих посадах, а інші йому не пропонувалися.

Висловлене ним бажання обійняти посаду начальника новоствореного органу не свідчить про відмову зайняти інші, не запропоновані посади.

Згідно із статтею 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано чітку та послідовну процедуру вивільнення працівників у разі скорочення штату, яка передбачає:

1) повідомлення працівників не пізніше, ніж за два місяці;

2) запропонування працівнику всіх наявних вакантних посад (що були наявними на момент попередження працівника про звільнення та з`явилися протягом періоду з дня попередження до дня звільнення, а також існували безпосередньо станом на день звільнення), які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації;

3) перевірку наявності у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці, тобто здійснення їх порівняльного аналізу за такими критеріями.

При цьому, визначальним критерієм для встановлення наявності переважного права на залишення на роботі працівникам при скороченні чисельності штату у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень його кваліфікації та продуктивність праці, а сімейний стан, стаж роботи та інші обставини, що надають право для залишення на роботі, враховуються лише у тому разі, коли працівники мають однакову кваліфікацію і продуктивність праці.

Разом з тим, під кваліфікацією розуміється здатність працівника виконувати завдання та обов`язки відповідної роботи.

Доказами більш високої кваліфікації можуть бути відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), підвищення кваліфікації, навчання без відриву від виробництва, винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, досвід трудової діяльності.

У свою чергу, про продуктивність праці, як узагальнюючий показник її результативності, може свідчити збільшення обсягу виконуваної роботи, її якості, суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника.

Таким чином, для порівняння кваліфікації та продуктивності праці працівників повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів, про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника підлягають оцінюванню окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП.

Водночас, для виявлення працівників, які підлягають у першу чергу залишенню на роботі при скороченні штатів, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом складання відповідної довідки у довільній формі з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 31.01.2018 року у справі № 824/3229/14-а, від 11.07.2018 року у справі № 816/1232/17.

Отже, лише виконання роботодавцем всіх у сукупності вищезазначених гарантій реалізації працівником права на працю при скороченні штатів є підставою для правомірного звільнення.

В матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачами дій щодо з`ясування наявності саме у позивача у порівнянні з іншими особами переважного права на залишення на роботі.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленої у постанові від 01.04.2015 року у справі № 6-40цс15, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Вказана позиція також зазначена в постанові Верховного Суду у справі № 816/1232/17 від 11.07.2018 року.

Апеляційний суд вважає за необхідне також послатися на абзац 1 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно якого, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Наявність, в період з 14 травня 2015 року по день звільнення позивача, вакансій, які не було запропоновано позивачу, звільнення його без обґрунтування переважного права на залишення на роботі свідчить про невиконання відповідачами обов`язку щодо працевлаштування позивача.

З огляду на зазначене, звільнення позивача було незаконним, а відтак порушене право позивача підлягає захисту.

Вирішуючи питання щодо способу захисту даного порушеного права позивача, апеляційний суд зазначає наступне.

Матеріалами справи встановлено, що у спірних правовідносинах мала місце саме реорганізація Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області, а не її ліквідація.

Згідно абзацу 2 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Аналізуючи вищевказану постанову Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року та положення ст.ст. 36, 40 КЗпП України, колегія суддів приходить до переконання про те, що позивач підлягає поновленню на посаді начальника саме в ТДІзПП.

На користь такого висновку свідчить також наступне.

Абзацом 2 статті 6 Порядку призначення на посади та звільнення з посад керівників територіальних органів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2012 року № 45, передбачено, що пропозиція щодо погодження призначення на посаду та звільнення з посади керівника обласного, міського, районного у місті територіального органу - погоджується з головою облдержадміністрації.

Також, відповідно до частини п`ятої статті 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» керівники та заступники керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади за погодженням з міністром, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади.

Такі погодження щодо призначення позивача на посаду начальника Управління Держпраці у Закарпатській області не надавалися, а, як вбачається з матеріалів справи, були надані іншій особі.

Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо завдань адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Повноваження щодо призначення працівника в порядку переведення на відповідну посаду, згідно із затвердженим штатним розписом в новоствореній юридичній особі, яка є правонаступником роботодавця, є винятковою компетенцією відповідача і суд, як орган, що розглядає трудовий спір, не повинен і не може втручатись у здійснення дискреційних повноважень державного органу.

Відтак, вимога позивача про зобов`язання поновлення позивача на відповідній посаді в новоутвореній юридичній особі та рішення суду про таке поновлення є передчасними.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 809/2537/15.

Неможливість поновлення незаконно звільненої в ході реорганізації особи в новоутвореній організації підтверджується також іншими рішеннями Верховного Суду, зокрема постановою від 31.07.2019 року у справі № 809/4122/15, від 07.08.2019 року у справі № 442/61/16-ц.

Крім того, Управління Держпраці у Закарпатській області утворене шляхом злиття територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області (штатний розпис якої налічував 21 штатну одиницю) та територіального управління Держгірпромнагляду у Закарпатській області (штатний розпис якого налічував 42 штатних одиниці).

Новостворене Управління Держпраці у Закарпатській області на час звільнення позивача мало штат у кількості 47 штатних одиниць.

Крім того, Управління Держпраці у Закарпатській області згідно Положення має значно більше завдань, ніж територіальна державна інспекція з питань праці у Закарпатській області, а саме:

1) реалізація державної політики у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб;

2) здійснення комплексного управління охороною праці та промисловою безпекою на обласному рівні;

3) здійснення державного регулювання і контролю у сфері діяльності, пов`язаної з об`єктами підвищеної небезпеки;

4) організація та здійснення державного нагляду (контролю) у сфері функціонування ринку природного газу в частині підтримання належного технічного стану систем, вузлів і приладів обліку природного газу на об`єктах його видобутку та забезпечення безпечної і надійної експлуатації об`єктів Єдиної газотранспортної системи.

Таким чином, посада начальника Управління Держпраці у Закарпатській області за обсягом посадових обов`язків не є рівнозначною тій посаді, яку обіймав до звільнення позивач.

Відтак, висновок суду першої інстанції про те, що посада начальника управління Держпраці у Закарпатській області є аналогічною займаній посаді позивача є помилковим.

Посилання суду першої інстанції в обґрунтування необхідності поновлення позивача на посаді у новоутвореній організації на постанову Верховного Суду від 26.09.2019 року у справі № 820/10744/15 не може бути визнане коректним, оскільки особа, позов якої розглядався у зазначеній справі, на відміну від позивача, поновлювалася на рівнозначній за обсягом повноважень посаді та таке поновлення не вимагало відповідного погодження на призначення на посаду у новоствореній установі.

Виходячи із викладених вище висновків, наказ Державної інспекції України з питань праці від 28.10.2015 року № 262-К «Про звільнення ОСОБА_1 » є протиправними, вчиненими з порушенням ст. 49-2 КЗпП України, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області з 30.10.2015 року.

Для належного захисту порушених прав позивача, після поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області, управління Держпраці у Закарпатській області, як правонаступник Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській, повинне вжити заходів для призначення (переведення) позивача на рівнозначну посаду.

Щодо покликань позивача на те, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає індексації та виплаті урахуванням коефіцієнта підвищення заробітної плати, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно з вимогами п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 (далі Порядок) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, у тому числі: пенсії; стипендії; оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер, тощо.

Відповідно до вимог п. 3 даного Порядку до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема: виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.

В силу вимог п. 2 Положення про порядок компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. № 1427, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток.

Поняття «заробітна плата» та «середній заробіток за час вимушеного прогулу» не є тотожними.

В силу вимог ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена у ст. 2 даного Закону.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі № 369/10046/18.

З аналізу вищенаведеного випливає висновок про те, що середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу не є заробітною платою, тобто оплатою його праці, та не є виплатою, яка була йому нарахована, але не сплачена, а тому така індексації не підлягає.

Коефіцієнт підвищення заробітної плати, який просив врахувати при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач, не може бути застосований з тих самих обґрунтувань, а також з врахуванням того, що даний коефіцієнт не поширювався на виплати, з яких обрахована судом першої інстанції сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача.

На думку суду апеляційної інстанції даний обрахунок виконаний суд першої інстанції правильно, без арифметичних помилок, із застосуванням відповідних спірним правовідносинам правових норм.

Підстав для зміни визначеного судом першої інстанції обрахунку немає.

Доводи відповідачів щодо неможливості стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу більше ніж за один рік безпідставні, тому що судом не встановлено дій позивача, спрямованих на умисне затягування розгляду справи. Заявлені ним клопотання щодо витребування доказів, призначення експертизи, оскарження у апеляційному та касаційному порядку судових рішень не можуть бути розцінені як зловживання процесуальними правами з боку позивача.

Апеляційний суд наголошує, що, навпаки, встановлена за наслідками розгляду справи протиправність дій відповідачів щодо незаконного звільнення позивача і відмова на протязі тривалого часу судового розгляду самостійно виправити допущені порушення мають наслідком стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за такий тривалий термін.

Також апеляційним судом відкидаються доводи апелянтів-відповідачів про незаконність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відповідача 4.

Відповідно до підпункту 10 пункту 11 Положення про Державну інспекцію України з питань праці голова Держпраці України призначає на посади за погодженням із Міністром та головами відповідних місцевих державних адміністрацій, звільняє з посад керівників територіальних органів Держпраці України, призначає на посади за погодженням із Міністром, звільняє з посад заступників керівників територіальних органів Держпраці України.

Таким чином, роботодавцем позивача є безпосередньо Державна інспекція з питань праці.

Як вірно зазначає позивач, у зв`язку з припиненням з 20.10.2016 року функціонування відповідача 3 як юридичної особи його права та обов`язки передані відповідачу 4 на підставі Розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 929-р «Питання Державної служби з питань праці».

Відтак, саме Державна служба з питань праці є роботодавцем позивача, який повинен відшкодувати йому середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Оцінюючи вимоги апелянта визнання протиправними дій голови Державної служби України з питань праці Чернеги Романа Тарасовича та виконувача обов`язків начальника Управління Держпраці у Закарпатській області Дороша Богдана Володимировича щодо пропозиції ОСОБА_1 іншої роботи, апеляційний суд зазначає, що в ході апеляційного перегляду не встановлено порушень з боку зазначених посадових осіб відповідачів 2, 4 порушень при вчиненні названих дій стосовно ОСОБА_1

Постановою № 100 утворені як юридичні особи публічного права Територіальні органи Державної служби з питань праці та реорганізовані шляхом злиття територіальні органи Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки і Державної інспекції з питань праці.

Відтак, ОСОБА_2 , голова Державної служби України з питань праці, та Дорош Богдан Володимирович, виконувач обов`язків начальника Управління Держпраці у Закарпатській області, на час пропозиції позивачу відповідних посад у новоутвореному органі були керівниками органів правонаступників прав і обов`язків територіальних органів Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки і Державної інспекції з питань праці, а тому діяли в межах норм чинного законодавства.

Інший підхід до оцінки зазначених дій не відповідає законодавству, яке слід застосовувати до спірних правовідносин.

Так, пропозиція роботи позивачу у новоутвореному органі посадовими особами органів, які підлягали ліквідації, тобто відповідачами 1 та 3, була б незаконною внаслідок існування пропонованих посад в штаті саме новоствореного Управління Держпраці у Закарпатській області, до якого посадові особи ліквідованих органів відношення не мали.

Вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності Державної служби України з питань праці в частині невиконання нею обов`язку правонаступника (після передачі останній функцій і повноважень Державної інспекції з питань праці), щодо продовження дії трудового договору начальника Територіальної Державної інспекції з питань праці у Закарпатській області Левкулича І.В. в новоутвореному Управлінні Держпраці у Закарпатській області Державної служби України з питань праці також не підлягають задоволенню.

Так, порушення трудових прав позивача відбулося внаслідок активних дій у вигляді видання наказу про звільнення ОСОБА_1 , а не бездіяльності відповідача 4 та інших відповідачів.

Вирішуючи питання щодо способу захисту порушеного права, суд першої інстанції в цілому вірно застосував положення статті 245 КАС України та статей 235, 236 КЗпП України, допустившись помилки лише щодо того, на якій посаді має бути поновлений позивач.

З огляду на наведені мотиви, доводи апелянта про ненадання судом першої інстанції належної оцінки його вимогам про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо необхідності продовження дії трудового договору з ним є безпідставними.

Наявність у справі доказів направлення відповідачами погоджень на звільнення позивача у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, які на погляд позивача, підлягають окремій оцінці, є неістотними і самі по собі не свідчать про порушення порядку звільнення позивача та не впливають на вирішення даного спору і обрання способу захисту порушеного права позивача.

Апеляційний суд відкидає доводи відповідачів про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з незалученням до участі у справі особи, на чиї права та обов`язки вплинуло оскаржуване рішення.

Так, оскільки поновленню позивач підлягає на посаді, на якій працював до звільнення, жодних порушень прав та інтересів інших осіб внаслідок розгляду справи не відбулося.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зазначена правова норма кореспондується з положеннями пп. «ґ» п. 4 ч. 1 ст. 356 цього Кодексу, якою визначено вимоги до змісту постанови суду апеляційної інстанції, де передбачено, що у резолютивній частині постанови зазначається, зокрема, встановлення судом строку для подання суб`єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

При цьому, такі процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин. Тобто зобов`язання суб`єкта владних повноважень - відповідача у справі подати суду звіт про виконання постанови суду є правом, а не обов`язком суду.

Враховуючи обставини справи, невиконання на час ухвалення рішення апеляційним судом рішення суду першої інстанції в частині вимог, допущених до негайного виконання, колегія суддів вважає можливим та необхідним встановити судовий контроль за його виконанням шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про його виконання до суду першої інстанції у місячний строк з дня отримання його копії.

Згідно частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає лише частково.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 310, 317, 321, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Державної служби України з питань праці, Управління Держпраці у Закарпатській області задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 807/2322/15 змінити в частині мотивів.

Скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 807/2322/15 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника Управління Держпраці у Закарпатській області та ухвалити в цій частині нове рішення.

Поновити ОСОБА_1 на роботі, на посаді начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області з 30 жовтня 2015 року та зобов`язати Управління Держпраці у Закарпатській області вжити заходів щодо призначення (переведення) ОСОБА_1 на рівнозначну посаду.

В решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 807/2322/15 залишити без змін.

Зобов`язати відповідачів надати у місячний строк звіт про виконання судового рішення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 06.02.2020