Справа № 460/3490/19
Суддя: Недашківська К.М.
Дата ухвалення: 2020-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

30 січня 2020 року м. Рівне №460/3490/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Недашківської К.М., за участю: секретаря судового засідання Самкової Т.А.; позивача - ОСОБА_1 ; представника відповідача - Самойлової С.І.; представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Назаревич Т.В.; розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, про стягнення шкоди.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі іменується - позивач) до Державної казначейської служби України (далі іменується - відповідач), в якому позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку державної казначейської служби України 21576 грн. 63 коп. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Заяви по суті справи.

Позовна заява обґрунтована тим, що протягом 2015 - 2017 років при нарахуванні позивачу пенсії, як пенсіонеру органів прокуратури, пенсійним органом здійснювалося відрахування з таких сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 (№1-6/2018) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Позивач вказує, що внаслідок відрахування з пенсії податків та зборів, він зазнав майнової шкоди, яка в силу статті 152 Конституції України підлягає безумовному відшкодуванню державою. Просив задовольнити позов повністю.

Відзив на позовну заяву обґрунтований тим, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України втратили чинність з 27 лютого 2018 року внаслідок визнання таких норм неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 (№1-6/2018); позивачем не надано доказів порушення його майнових прав після втрати чинності абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України - тобто, після 27.02.2018; рішення Конституційного Суду України набирає чинності з дня ухвалення Рішення; тому підстави для відшкодування шкоди відсутні. Просив відмовити позивачу у задоволенні позову.

Пояснення третьої особи обґрунтовані тим, що під час нарахування позивачу пенсії у 2015 - 2017 роках, пенсійний орган діяв в межах чинного на той час законодавства, яке передбачало утримання з такого доходу податків та зборів. Відповідно до статті 58 Конституції України №254к/96-ВР від 28.06.1996, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. Рішення Конституційного Суду України набирає чинності з дня ухвалення такого рішення, що свідчить про неможливість стягнення шкоди.

Ухвалою суду від 25.11.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 13.12.2019.

Даною ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Ухвалою суду від 13.12.2019, постановленою без виходу до нарадчої кімнати (протокол судового засідання (а.с. 27)), у підготовчому засіданні оголошено перерву до 10.01.2020.

Ухвалою суду від 10.01.2020, постановленою без виходу до нарадчої кімнати (протокол судового засідання (а.с. 48)), закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 30.01.2020.

У судове засідання 30.01.2020 прибув позивач, підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити позов повністю.

До суду також прибув представник відповідача, заперечив проти позову та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

Представник третьої особи підтримав позицію відповідача та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

На підставі статей 243, 250 КАС України, вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 30.01.2020.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Державної казначейської служби України із заявою від 05.10.2018 про повернення утриманого податку з доходів фізичних осіб та військового збору за період з 2015-2017 роки.

За результатами розгляду такої заяви Державною казначейською службою України сформовано лист від 07.11.2018 №5-13/2844-18331, яким повідомлено наступне: відповідно до пункту 17 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845, стягувачі подають до органу Казначейства документи, зазначені у пункті 6 Порядку - заява, оригінал виконавчого документа, судові рішення про стягнення коштів, оригінал та копія розрахункового документа; у разі надходження до органу Казначейства документів, зазначених у пункті 6 Порядку, останній будуть вжиті заходи щодо виконання судового рішення (а.с. 8).

Ухвалою Острозького районного суду від 08.11.2019 у справі №567/1533/19 провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України закрито; роз`яснено, що дана справа підсудна адміністративному суду (а.с. 9).

Юрисдикційне питання щодо розгляду таких спорів вирішене Великою Палатою Верховного суду у постанові від 05.06.2019 у справі №686/23445/17.

Зі змісту довідки Корецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області від 01.10.2018 №1678/09 вбачається, що за період з 2015 по 2017 роки з доходу позивача - пенсії (пенсіонер органів прокуратури), здійснено відрахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору у загальному розмірі 21576 (двадцять одна тисяча п`ятсот сімдесят шість) грн. 63 (шістдесят три) коп.

Позивач вказує, що норма закону, за якою здійснювалося відрахування з пенсії податку на доходи фізичних осіб та військового збору визнана неконституційною, а відтак за цей період позивачу завдано майнової шкоди на суму таких відрахувань.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 (№1-6/2018) у справі за конституційними поданнями 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу I Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (справа про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання) вирішено:

визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати;

положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення;

рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

Відповідно до статті 58 Конституції України №254к/96-ВР від 28.06.1996, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

За правилами частини першої статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» №2136-VIII від 13.07.2017 (далі іменується - Закон України №2136-VIII), закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У пункті 2 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) №1-рп/99 від 09.02.1999 визначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України втратили чинність з 27 лютого 2018 року.

Відповідно до статті 152 Конституції України №254к/96-ВР від 28.06.1996, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Вказана у статті 152 Конституції України №254к/96-ВР від 28.06.1996 норма - «Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку», є нормою прямої дії та підлягає безспірному застосуванню.

Дана норма регулює саме ті відносини, що стосуються відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними. Тобто той період часу, протягом якого застосовувалися акти, які в подальшому визнані неконституційними, і є тим періодом, протягом якого могла бути завдана матеріальна чи моральна шкода.

У даному випадку позивачу завдана саме матеріальна шкода внаслідок відрахування з його пенсії податку на доходи фізичних осіб та військового збору, що мала місце протягом 2015 - 2017 років. Саме у цей період пенсійним органом здійснювалося відрахування податків та зборів з пенсії на підставі нормативного акта, що визнаний неконституційним.

Відповідач посилається на те, що відповідно до статті 56 Конституції України №254к/96-ВР від 28.06.1996, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкода, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень; поняття «збитки» передбачає упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено; однак, визнання неконституційними окремих положень закону не вважається тотожним поняттю «визнання акта незаконним», а тому підстав для стягнення заявленої суми немає.

З даного приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України №254к/96-ВР від 28.06.1996, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкода, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зі змісту цієї норми випливає, що основною умовою такого розгляду є те, що моральна чи матеріальна шкода повинна бути заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин.

Суд констатує, що норми статей 56 та 152 Конституції України №254к/96-ВР від 28.06.1996 регулюють різні за своєю суттю питання та відносини.

У даному випадку застосуванню підлягають лише норми статті 152 Конституції України №254к/96-ВР в частині відшкодування матеріальної шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним; в межах даного спору мова йде про поняття «матеріальна шкода», про що вказано у статті 152 Конституції України №254к/96-ВР від 28.06.1996.

Поняття «шкода» необхідно відрізняти від категорій «збитки» і «втрата», що звичайно вживаються, по-перше, для позначення однієї з умов цивільно-правової відповідальності або одного з елементів складу правопорушення, по-друге, при аналізі правовідносин, пов`язаних із деліктними зобов`язаннями.

Термін «сатисфакція» (від лат. - «достатньо» і - «робити, виконувати») застосовується як: «те, що повертається комусь за заподіяну шкоду, витрати».

Як зазначалося вище, згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України №254к/96-ВР від 28.06.1996, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Матеріальна шкода, завдана позивачу дією неконституційних положень Податкового кодексу, має бути відшкодована державою у встановленому законом порядку. Однак реалізація цього права суттєво ускладнюється через відсутність самого закону, що має наслідком правову неврегульованість основних питань сатисфакції:

(1) чітке визначення органу державної влади, до компетенції якого належить відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої особам неконституційними діями та актами, та межі його повноважень із цих питань;

(2) чітке закріплення правил звернення до такого органу та процедури розгляду;

(3) порядку обчислення розміру грошової компенсації за завдану матеріальну та моральну шкоду.

Право на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Європейський суд з прав людини трактує доволі широко. Зокрема, у рішенні у справі «Muller v. Austria» ЄСПЛ кваліфікував виплату пенсій як право власності особи, а, відповідно, невиплату - як порушення цього права.

Отже, визнавши неконституційними положення Податкового кодексу України, Конституційний Суд України по суті, припинив обмеження права власності позивача з боку держави (в особі пенсійного органу, який здійснював відрахування), яке діяло протягом кількох років та беззаперечно завдало майнової шкоди.

Внаслідок дії норми Податкового кодексу України (абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу), які визнані неконституційними порушено право позивача на мирне володіння своїм майном.

Право на мирне володіння своїм майном, передбачене статтею першою 1 Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України).

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (частина третя статті 8 Конституції України).

Таким чином, завдана позивачу матеріальна шкода внаслідок утриманням податку з доходів фізичних осіб та військового збору з пенсії (пенсіонер органів прокуратури) відшкодовується державою незалежно від вини та дій пенсійного органу, під час застосування закону, що визнаний неконституційним.

Відповідач також вказує, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України втратили чинність з 27 лютого 2018 року; позивачем не надано доказів порушення його прав після втрати чинності абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України - тобто, після 27.02.2018; рішення Конституційного Суду України набирає чинності з дня ухвалення Рішення; тому підстави для відшкодування збитків відсутні.

З даного приводу суд зазначає, що норми чинного законодавства можуть створювати нерівні умови для осіб, які бажають відновити своє порушене, зокрема, майнове право.

Так, якщо громадянин звертався раніше до суду з позовом щодо незаконного обмеження конституційного права на власність (визнання протиправними дій пенсійного органу щодо здійснення відрахування з пенсії податків і зборів) і йому було відмовлено у цьому, то така особа має визначений механізм для звернення до суду із заявою про перегляд такого рішення за виключними обставинами (стаття 365 КАС України).

Якщо ж брати до уваги посилання відповідача, то слідує, що особа, яка раніше не зверталася до суду з позовом про визнання протиправними дій пенсійного органу щодо здійснення відрахування з пенсії податків і зборів, то така особа не має можливості відновлення порушеного майнового права після набрання чинності рішенням Конституційного суду України про визнання неконституційними положень Податкового кодексу України.

Такий підхід суперечить принципу «верховенства права», елементами якого, зокрема, є: законність, у тому числі прозорий, підзвітний і демократичний порядок введення законів у дію; правова певність; заборона свавілля; доступ до правосуддя у незалежних і неупереджених судах, в тому числі судовий контроль за адміністративними актами; дотримання прав людини; недискримінація та рівність перед законом. Перелічені елементи лежать в основі конституційних і законодавчих положень та судової практики і на національному, і на міжнародному рівнях.

Відповідно до підходів Венеціанської комісії виділяють такі складові верховенства права: доступ до закону (положення закону повинні бути зрозумілими, ясними та передбачуваними); вирішення питань про юридичні права повинно, як правило, здійснюватися на підставі закону, а не за розсудом; рівність перед законом; влада повинна реалізовуватися відповідно до закону, справедливо та розумно; права людини повинні бути захищені; повинні бути наявні засоби для врегулювання спорів без невиправданих витрат та відстрочок; наявність справедливого суду; держава повинна дотримуватися своїх зобов`язань у рамках як міжнародного, так і національного права.

У контексті реалізації прав особи верховенство права є необхідним для відповідності певного державного утворення наявним демократичним стандартам. Дія принципу верховенства права має на меті встановлення певних меж діяльності держави в ім`я захисту прав людини, викорінення будь-якого свавілля. Власне, основоположні права та свободи людини визначають зміст і спрямованість розуміння верховенства права як доктрини, принципу та ідеалу.

Відповідно до частини першої статті 25 Бюджетного кодексу України №2456-VI від 08.07.2010, Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено «Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845.

Згідно з пунктом 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів.

Таким чином, права та інтереси позивача підлягають судовому захисту шляхом стягнення з Державного бюджету України - списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача на відшкодування майнової шкоди суми у розмірі 21576 (двадцять одна тисяча п`ятсот сімдесят шість) грн. 63 (шістдесят три) коп.

Питання щодо розподілу судових витрат у порядку статті 139 КАС України не підлягає вирішенню.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної казначейської служби України (01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, 6; ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (33028, місто Рівне, вулиця Короленка, 7; ) про стягнення шкоди - задовольнити повністю.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на відшкодування майнової шкоди суму у розмірі 21576 (двадцять одна тисяча п`ятсот сімдесят шість) грн. 63 (шістдесят три) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 10 лютого 2020 року.

Суддя Недашківська К.М.