Справа № 810/4340/16
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2020-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року м. Київ № 810/4340/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання Повх І.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - Антохов Я.С.,

від відповідачів не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС»

до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у

Київській області,

Головного управління Державної податкової служби у Київській області

про визнання незаконним та скасування рішенння, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» (далі по тексту позивач) звернулося до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області (далі по тексту відповідач-1), в якому просить суд:

- визнати незаконними та скасувати рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 17.05.2016 № 3788/10/10-13-11-02-10;

- визнати незаконною бездіяльність Кабінету Міністрів України з 30.01.2016 року, яка полягає у неприйнятті правового акту Кабінету Міністрів України про скасування наказу Міністерства фінансів України від 28.01.2016 року № 21 та у незабезпеченні перегляду та приведенні Міністерством фінансів України свого наказу від 28.01.2016 № 21 у відповідність із Законом України від 26.11.2015 «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»;

- зобов`язати ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області прийняти одержану податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць квітень 2016 року з додатками та доповненнями до неї з подальшим введенням до інформаційних баз даних ДФС України відомостей зазначених у податковій декларації від 17.05.2016 та додатках до неї;

- зобов`язати Кабінет Міністрів України прийняти нормативно-правовий акт, необхідний для реалізації Закону України від 26.11.2015 «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» та забезпечити перегляд та приведення Міністерством фінансів України свого наказу від 28.01.2016 № 21 у відповідність з цим Законом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.12.2016 позовну заяву в частині позовних вимог про визнання незаконною бездіяльності Кабінету Міністрів України з 30.01.2016, яка полягає у неприйнятті правового акту Кабінету Міністрів України про скасування наказу Міністерства фінансів України від 28.01.2016 № 21 та у незабезпеченні перегляду та приведенні Міністерством фінансів України свого наказу від 28.01.2016 № 21 у відповідність із Законом України від 26.11.2015 «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань»; зобов`язання Кабінету Міністрів України прийняти нормативно-правовий акт, необхідний для реалізації Закону України від 26.11.2015 «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» та забезпечення перегляду та приведення Міністерством фінансів України свого наказу від 28.01.2016 №21 у відповідність з цим Законом, - повернуто особі, що її подала на підставі пункту 5 частини 3 статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент подання позовної заяви) у зв`язку із наявністю у провадженні цього ж адміністративного суду справи про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав

Крім того, вказаною ухвалою в іншій частині позовну заяву ТОВ «ВІТАПОЛІС» залишено без руху в зв`язку з недоданням до неї доказів сплати судового збору в належному розмірі (оскільки, на думку суду, позовна заява містить дві вимоги немайнового характеру, тоді як судовий збір сплачено лише за одну) й незазначенням в позовній заяві адрес електронної пошти сторін або відомостей про їх відсутність.

Ухвалою від 01 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 04 вересня 2018 року, Київський окружний адміністративний суд відмовив в задоволенні заяви позивача про роз`яснення ухвали від 30 грудня 2016 року.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.03.2017 адміністративний позов ТОВ «ВІТАПОЛІС» до ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області про визнання незаконними та скасування рішень, а також зобов`язання вчинити дії повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.03.2017 позивач подав апеляційну скаргу на зазначену ухвалу.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.01.2019 апеляційну скаргу ТОВ «ВІТАПОЛІС» залишено без задоволення.

В подальшому позивач подав касаційну скаргу на вказану ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 29.03.2017 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.01.2019.

Постановою Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 810/4340/16 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» задоволено. Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2017 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 січня 2019 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.07.2019 задоволено заяву про відвід судді Лапія С.М. про самовідвід та передано справу для визначення складу суду згідно ч. 1 ст. 31 КАС України.

На підставі розпорядження керівника апарату Київського окружного адміністративного суду від 08.07.2019 призначено повторний автоматизований розподіл судових справ між суддями. За результатами розподілу справу передано для розгляду судді Київського окружного адміністративного суду Пановій Г.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в частині позовних вимог :

- визнати незаконними та скасувати рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 17.05.2016 № 3788/10/10-13-11-02-10;

- зобов`язати ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області прийняти одержану податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць квітень 2016 року з додатками та доповненнями до неї з подальшим введенням до інформаційних баз даних ДФС України відомостей зазначених у податковій декларації від 17.05.2016 та додатках до неї.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що подав до податкового органу податкову декларацію з ПДВ за квітень 2016 року з додатками № 2,3,4 5 та вкладенням доповненням до податкової декларації з податку на додану вартість, яку податковий орган відмовився приймати посилаючись в оспорюваному рішенні на те, що податкова декларація з податку на додану вартість ТОВ «ВІТАПОЛІС» не визнається як податкова звітність, в зв`язку з тим, що вона подана з порушенням п.49.4 ст.49 ПК України.

Позивач стверджує, що рішення контролюючого органу, яким йому відмовлено у прийнятті податкової звітності з ПДВ, є незаконним, оскільки будь-яких визначених законом підстав для відмови у її прийнятті немає. Зокрема позивач зазначає, що складена ним звітність містить усі обов`язкові реквізити та подана за формою, що відповідає чинному законодавству, а відтак мала бути прийнята податковим органом.

Позивач не погоджується з правомірністю прийняття вказаного рішення, оскільки подання до контролюючих органів податкової звітності з податку на додану вартість у паперовому вигляді відповідає вимогам чинного законодавства, а у контролюючого органу відсутнє право не приймати у платників податків податкову звітність, оформлену згідно з вимогами податкового законодавства.

Також позивач зазначив про те, що ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області у розумінні вимог чинного законодавства не є контролюючим органом, оскільки повноваження, організація та порядок діяльності податкового органу визначені не законом, а підзаконним нормативно-правовим актом, зокрема, Постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 №236, якою затверджено Положення про Державну фіскальну службу України.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 суд залучив до участі в справі в якості співвідповідача Головне управління Державної податкової служби у Київській області.

Відповідач-1, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, 19.11.2019 подав до суду відзив на позовну заяву де зазначив, що 01.01.2015 Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України» № 1621-VII від 31.07.2014 було введено систему електронного адміністрування податку на додану вартість, про що було внесено відповідні зміни до статті 49 Податкового кодексу України, що в свою чергу, зумовило виникнення у платників податків обов`язку щодо подання податкової звітності з податку на додану вартість виключно в електронній формі.

Водночас, відповідач-1 звертав увагу суду, що лист Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області №3788/10/10-13-11-02 від 17.05.2016 не є рішенням, як зазначає у своїх позовних вимогах позивач, а є листом-повідомленням, яким повідомлено позивача про те, що податкова декларація з податку на додану вартість вважається не визнаною як податкова звітність, в зв`язку з тим, що вона подана з порушенням платником вимог пункту 49.4 статті 49 ПК України. Також, відповідач-1 додав, що вказаним листом відповідач не повідомляв позивача про неприйняття чи невизнання податкової звітності ТОВ «ВІТАПОЛІС». Відтак, на думку відповідача-1, вказаний лист жодним чином не порушував прав позивача, тому вимоги ТОВ «ВІТАПОЛІС» є безпідставними та задоволенню не підлягають.

При цьому, відповідач-1 звертав увагу суду на судову практику з приводу аналогічних правовідносин, а саме постанову Верховного Суду України від 11.12.2018 по справі № 810/1711/17.

Позивач, спростовуючи доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву подав до суду відповідь на відзив. Так, ТОВ «ВІТАПОЛІС» вказує про те, що контролюючий орган одержавши податкову декларацію з ПДВ позивача обмежився лише листом-відповіддю з ознаками податкової консультації, при цьому Податковий кодекс України не передбачає відмови у прийнятті належним чином заповненої податкової декларації платника податків та іншої дії контролюючого органу, окрім перевірки наявності, достовірності заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 пункту 48 ПК України.

Разом з тим, щодо судової практики на яку звертав увагу відповідач-1, позивач зазначив, що Верховний Суд змінив позицію у аналогічних правовідносинах, що підтверджується постановою Верховного Суду у справі № 826/5496/18 від 02.04.2019, де суд зазначив «… натомість судами попередніх інстанцій надана оцінка спірним правовідносинам за межами підстави відмови у прийнятті декларації податковим органом, зокрема способу подання податкової звітності за серпень 2017 року, положенням пункту 49.4 статті 49 Податкового кодексу України, які не були підставою у неприйнятті податкової декларації Товариства з податку на додану вартість за серпень 2017 року…».

20.01.2020 до суду надійшли додаткові пояснення ТОВ «ВІТАПОЛІС», відповідно до змісту яких позивач долучив до матеріалів справи копію постанови Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 320/6849/18, якою залишено в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову щодо подібного спору.

Відповідач-2 правом на подання до суду відзиву на позов не скористався, будь-яких заяв чи клопотань не надходило.

У судове засідання призначене у справі на 04.02.2020 з`явився представник позивача, який підтримав доводи позову, з підстав викладених у позовній заяві та просив позов задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання у передбачений законодавством строк, явку уповноважених представників до суду не забезпечили, будь-яких заяв чим клопотань від Головного управління ДПС у Київській області до суду не надходило.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» (, місцезнаходження: 08152, Київська область, Києво-Святошинський район, місто Боярка, вулиця Територія Технікуму, будинок 16) зареєстроване в якості юридичної особи 25.05.2006, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10.01.2018 № .

Як платник податків позивач взятий на податковий облік в Києво-Святошинській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Київській області з 30.05.2004 за № 2241.

17.05.2016 позивач подав до ДПІ у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області податкову декларацію з податку на додану вартість за квітень 2016 року разом з додатками та доповненням до податкової декларації з податку на додану вартість за звітний період квітень 2016 у формі листа від 17.05.2016 вих. № 105/16 (т.ІІІ, а.с. 89-99).

Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2016 року (том ІІІ, а.с. 84), на ній проставлено штамп відповідача із відміткою «Отримано з попередженням про можливість невизнання».

Листом від 17.05.2016 №3788/10/10-13-11-02-10 ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області «Про відмову у прийнятті податкової звітності» повідомила позивача про те, що податкова декларація з податку на додану вартість ТОВ «ВІТАПОЛІС» за квітень 2016 року від 17.05.2016 вважається не визнаною як податкова звітність, в зв`язку з тим, що вона подана з порушенням п.49.4 ст. 49 Податкового кодексу України. Також, відповідач-1 повідомив, що договір про визнання електронних документів ТОВ «ВІТАПОЛІС» з ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 14.01.2016 реєстраційний № є діючим, дія договору не призупинялася, сертифікати дійсні до 10.01.2018 року (т. ІІІ, а.с.100).

Не погодившись з вказаним рішенням відповідача-1, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного.

За визначенням, наведеним у пункті 46.1 статті 46 Податкового кодексу України, податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Відповідно до пунктів 48.1- 48.2 статті 48 Податкового кодексу України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання.

Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов`язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Обов`язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків.

Порядок подання податкової звітності до контролюючого органу визначається статтею 49 Податкового кодексу України (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 49.1 статті 49 Податкового кодексу України встановлено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Відповідно до пункту 49.3 статті 49 Податкового кодексу України податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Згідно з пунктом 49.8 статті 49 Податкового кодексу України прийняття податкової декларації є обов`язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Пунктом 49.9 статті 49 Податкового кодексу України передбачено, що за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

За умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою:

- за наявності на всіх аркушах, з яких складається податкова декларація та, за бажанням платника податків, на її копії, відмітки (штампу) контролюючого органу, яким отримана податкова декларація, із зазначенням дати її отримання, або квитанції про отримання податкової декларації у разі її подання засобами електронного зв`язку, або поштового повідомлення з відміткою про вручення контролюючому органу, у разі надсилання податкової декларації поштою;

- у разі, якщо контролюючий орган із дотриманням вимог пункту 49.11 цієї статті не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк.

Відповідно до пункту 49.10 статті 49 Податкового кодексу України відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від`ємного значення об`єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов`язань тощо) забороняється.

Пунктом 49.11 статті 49 Податкового кодексу України передбачено, що у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов`язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови:

49.11.1. у разі отримання такої податкової декларації, надісланої поштою або засобами електронного зв`язку, - протягом п`яти робочих днів з дня її отримання;

49.11.2. у разі отримання такої податкової декларації особисто від платника податку або його представника - протягом трьох робочих днів з дня її отримання.

Згідно з п. 48.3 ст. 48 Податкового кодексу України податкова декларація повинна містити такі обов`язкові реквізити:

тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий);

звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація;

звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку);

повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами;

код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер;

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

місцезнаходження (місце проживання) платника податків;

найменування контролюючого органу, до якого подається звітність;

дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми);

інформація про додатки, що додаються до податкової декларації та є її невід`ємною частиною;

ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків;

підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

Пунктом 48.4 статті 48 Податкового кодексу України У окремих випадках, коли це відповідає сутності податку або збору та є необхідним для його адміністрування, форма податкової декларації додатково може містити такі обов`язкові реквізити:

відмітка про звітування за спеціальним режимом;

код виду економічної діяльності (КВЕД);

код органу місцевого самоврядування за КОАТУУ;

індивідуальний податковий номер згідно з даними реєстру платників податку на додану вартість за звітний (податковий) період.

Підпунктом 48.5.1 пункту 48.5 ст. 48 Податкового кодексу України встановлено, що податкова декларація повинна бути підписана керівником платника податків або уповноваженою особою, а також особою, яка відповідає за ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації до контролюючого органу. У разі ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації безпосередньо керівником платника податку така податкова декларація підписується таким керівником.

Достатнім підтвердженням справжності документа податкової звітності є наявність оригіналу підпису уповноваженої особи на документі у паперовій формі або наявність в електронному документі електронного цифрового підпису платника податку.

Відповідно до п.48.7 ст.48 Податкового кодексу України податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених пунктом 46.4 статті 46 цього Кодексу.

Зміст наведених положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що одержавши від платника податків податкову звітність, контролюючий орган зобов`язаний перевірити наявність у ній реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 Податкового кодексу України, та прийняти одне з двох рішень: або прийняти податкову звітність, або відмовити у її прийнятті, одночасно повідомивши платника податків про причини відмови.

Таким чином умовою, з якою чинне податкове законодавство пов`язує можливість прийняття або неприйняття податкової звітності, є наявність або відсутність у ній обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 Податкового кодексу України.

Податковий орган не має права не прийняти фактично отриману податкову декларацію у разі її складання з дотриманням вимог статті 48 ПК України, оскільки прийняття податкової звітності є обов`язком контролюючого органу.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування викладених норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, міститься у постанові Верховного Суду від 31.07.2018 у справі № 810/1570/16.

Отже, проаналізувавши вищевказані положення законодавства, суд дійшов висновку про те, що стаття 49 Податкового кодексу України передбачає вичерпний перелік дій, які зобов`язаний вчинити податковий орган у разі подання платником податків податкової декларації з ПДВ, а саме прийняти або відмовити у прийнятті податкової звітності.

При цьому, податковий орган не має повноважень щодо надання платнику податків будь-яких роз`яснень щодо поданої ним податкової звітності з ПДВ.

Так, зокрема, податковий орган не має права не прийняти фактично отриману податкову декларацію, у разі її складання з дотриманням вимог статті 48 ПК України, оскільки прийняття податкової звітності є обов`язком контролюючого органу.

При цьому, підставою для відмови у прийнятті податкової декларації, згідно з п. 49.11 ст. 49 ПК України, є виключно допущення платником податків порушень вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу при її заповненні, тобто відсутність в ній обов`язкових реквізитів.

Перелік підстав для прийняття контролюючим органом рішення про відмову у прийнятті податкової декларації носить виключний характер та розширеному тлумаченню не підлягає.

При цьому, суд наголошує на тому, що стаття 49 Податкового кодексу України не містить норму про відмову у прийнятті податкової декларації з податку на додану вартість, оскільки останню подано з порушенням правил 49.4 ст. 49 Податкового кодексу України.

В той же час, дослідивши лист ДПІ в Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області від 17.05.2016 №3788/10/10-13-11-02-10, судом встановлено, що вказаний лист називається «Про відмову у прийнятті податкової звітності», проте зі змісту вказаного листа судом встановлено, що цей лист не містить відмови у прийнятті поданої ТОВ «ВІТАПОЛІС» податкової декларації з ПДВ за квітень 2016 року із зазначенням конкретної підстави такої відмови з посиланням на номри Податкового кодексу України.

Так, у вказаному листі контролюючий орган, повідомив, що декларація з податку на додану вартість ТОВ «ВІТАПОЛІС» за квітень 2016 року від 17.05.2016 вважається не визнаною як податкова звітність, в зв`язку з тим, що вона подана з порушенням п.49.4 ст. 49 Податкового кодексу України.

Водночас, недодержання платником податків приписів пункту 49.4 ст. 49 Податкового кодексу України щодо подання податкової звітності з податку на додану вартість в електронній формі та надання такої звітності у паперовій формі, само по собі не є підставою для відмови у прийнятті податкової декларації, при умові наявності у поданих документах реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначив про те, що подана позивачем податкова декларація з податку на додану вартість за квітень 2016 року подана всупереч встановленому порядку, адже остання подана у паперовій, а не в електронній формі.

Суд зазначає, що пункт 49.4 статті 49 Податкового кодексу України не встановлює наслідків подання платником податків декларації з податку на додану вартість в паперовій, а не електронній формі, зокрема, що у прийнятті такої декларації може чи має бути відмовлено, у зв`язку з чим, враховуючи закріплене в п. 49.10 ст. 49 ПК України положення про заборону контролюючим органам відмовляти у прийнятті податкової декларації з будь-яких причин, не визначених цією статтею, податкова інспекція за місцем обліку платника податків зобов`язана прийняти таку декларацію, перевіривши її на відповідність приписам пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 Податкового кодексу України.

При цьому, відсутність закріплених в Податковому кодексі України наслідків подання платниками податків податкових декларацій в паперовій, а не електронній, формі, має трактуватися виключно на їх користь.

Так, згідно з підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу;

Також, відповідно до пункту 56.21 статті 56 ПК України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Крім того, стадія прийняття податкової декларації органом державної податкової служби є, по суті, формальним рівнем податкового контролю, під час якого працівник податкового органу здійснює візуальну перевірку декларації та її аналіз за формальними ознаками. При цьому підставою для невизнання податкової декларації податковою звітністю є такі дефекти її заповнення, які впливають на порядок адміністрування податку.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного листа ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області №3788/10/10-13-11-02-10 від 17.05.2016, останній не містить визначених законом підстав для відмови у прийнятті податкової декларації як і не містить посилань на наявність будь-яких недоліків щодо заповнення вказаної податкової звітності, що у свою чергу, свідчить про те, що отримавши податкову декларацію з ПДВ за квітень 2016 року ТОВ «ВІТАПОЛІС», відповідач-1 не здійснив перевірку її на відповідність приписів пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 Податкового кодексу України.

Отже, враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що недодержання платником податків приписів пункту 49.4 статті 49 Податкового кодексу України щодо подання податкової звітності з податку на додану вартість в електронній формі та надання такої звітності у паперовій формі, само по собі, не є підставою для відмови у прийнятті податкової декларації, за умови наявності у поданих документах реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 ПК.

Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 31 липня 2018 року у справі №810/1570/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вітаполіс» до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області, Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області про визнання незаконними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії (номер рішення в ЄДРСР 75645190).

При цьому, суд звертає увагу на те, що положеннями Податкового кодексу України контролюючим органам взагалі не надано право привласнювати податковим деклараціям, поданим платниками податків, статус "не визнано як податка звітність" або будь-який інший статус.

У той же час, відповідно до положень статті 21 Податкового кодексу України посадові особи контролюючих органів зобов`язані, серед іншого, дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з приписами пунктів 3, 5, 6 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень перевіряють чи прийняті вони обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно та розсудливо.

Таким чином, привласнивши поданій позивачем податковій декларації з податку на додану вартість за квітень 2016 року статус неподаткової звітності, ДПІ у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області перевищила надані їй повноваження та не прийняла рішення про прийняття податкової декларації чи відмові у прийняття податкової декларації з ПДВ за квітень 2016 року поданої ТОВ «ВІТАПОЛІС».

Беручи до уваги викладене у сукупності, суд дійшов висновку, що рішення відповідача-1, яке оформлене листом від 17.05.2016 № 3788/10/10-13-11-02-10 є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області прийняти одержану податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць квітень 2016 року з додатками та доповненнями до неї з подальшим введенням до інформаційних баз даних ДФС України відомостей зазначених у податковій декларації від 17.05.2016 та додатках до неї, слід зазначити наступне.

Як зазначалося вище, приписами пункту 49.8 статті 49 Податкового кодексу України обумовлено, що прийняття податкової декларації є обов`язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Водночас, податковим органом не надано до суду доказів перевірки наявності та достовірності заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 Податкового кодексу України та не прийнято відповідного рішення.

Так, зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, вбачається, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційними повноваженнями є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обирати один із кількох варіантів рішення.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

При цьому, зазначена позовна вимога є саме втручанням в дискреційні повноваження відповідача як контролюючого органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

З урахуванням тієї обставини, що для прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 Податкового кодексу України, що відноситься виключно до компетенції відповідача не може бути вирішено, суд дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог.

Відтак належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути податкову декларацію з податку на додану вартість, подану Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» за звітний (податковий) період календарний місяць квітень 2016 року з додатками та доповненнями до неї.

Разом з тим, суд звертає увагу, що Постановою Кабінету Міністрів України №892 від 04.11.2015 «Деякі питання територіальних органів Державної фіскальної служби» перейменовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби за переліком згідно з додатком 1 та реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби за переліком згідно з додатком 2.

Відповідно до додатку №1 до постанови Кабінету Міністрів України від 4 листопада 2015 р. № 892 Державна податкова інспекція у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області перейменована в Києво-Святошинську об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Київській області.

Водночас, згідно пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 № 237 «Про реформування деяких територіальних органів Державної фіскальної служби», Києво-Святошинську ОДПІ ГУ ДФС у Київській області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління ДФС у Київській області.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 227 затверджено положення про Державну податкову службу України та Державну митну службу України.

Відповідно до наказу Державної податкової служби України від 12.07.2019 № 14 «Про затвердження положень про територіальні органи ДПС», затверджено положення, зокрема про Головне управління ДПС у Київській області.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.07.2019 внесено запис в Єдиному державному реєстрі про державну реєстрацію Головного управління ДПС у Київській області як юридичної особи.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що правонаступником прав та обов`язків Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області стало Головне управління ДФС у Київській області. Попри те, станом на даний час повноваження ГУ ДФС у Київській області станом на час прийняття рішення у справі перейшли до Головного управління Державної податкової служби у Київській області, яке виступає співвідповідачем у справі.

Отже, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у Київській області повторно розглянути податкову декларацію з податку на додану вартість, подану Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» за звітний (податковий) період календарний місяць квітень 2016 року з додатками та доповненнями до неї.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) вказано про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає у тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки». Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд не надає правової оцінки іншим доводам позивача, що були викладені у позовній заяві на обґрунтування протиправності оспорюваного рішення, оскільки встановлені під час розгляду справи та викладені у цьому рішенні суду обставини та надана їм правова оцінка є достатніми для висновку про факт порушення охоронюваних законом прав позивача та необхідність їх захисту.

Залишаючи без оцінки окремі аргументи позивача, зокрема з приводу того, що відповідач у справі не є контролюючим органом у розумінні закону і не має відповідних повноважень взагалі приймати, відмовляти чи іншим чином обробляти податкову звітність, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення, як і не призведе до захисту порушених прав позивача.

При цьому суд враховує роз`яснення, що викладені у пункті 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, відповідно до якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Цей же принцип знайшов свій вираз у низці рішень Європейського суду з прав людини, у яких ЄСПЛ неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, доказів, які б спростовували доводи позивача, не надав.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Отже, враховуючи ту обставину, що позивачем заявлено вимоги немайнового характеру, та суду не надається за можливе встановити розмір судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, тому на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір, сплачений відповідно до платіжного доручення № 1331 від 02.12.2016 в сумі 1378 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області від 17.05.2016 № 3788/10/10-13-11-02-10 «Про відмову у прийнятті податкової звітності».

3. Зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у Київській області (; місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5а) повторно розглянути податкову декларацію з податку на додану вартість, подану Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» (; місцезнаходження: 08152, Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, Територія технікуму, буд. 16) за звітний (податковий) період календарний місяць квітень 2016 року з додатками та доповненнями до неї.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

5. Стягнути судовий збір у розмірі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІТАПОЛІС» (; місцезнаходження: 08152, Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, Територія технікуму, буд. 16) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області (; місцезнаходження: 08132, Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Ломоносова, 34).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 10 лютого 2020 р.