Справа № 440/3268/19
Суддя: Старосуд М.І.
Дата ухвалення: 2020-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 р. Справа № 440/3268/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Старосуда М.І.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 року, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава, повний текст складено 16.10.19 року по справі № 440/3268/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якій просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 59 від 24 червня 2019 року про відмову в призначенні їй дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства;

зобов`язати відповідача призначити позивачу дострокову пенсію за віком як матері інваліда з дитинства з часу письмового звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, тобто з 25 квітня 2019 року.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що набула права на призначення дострокової пенсії за віком як мати дитини інваліда з дитинства, однак відповідач, заперечуючи таке право гр. ОСОБА_1 , відмовив їй у призначенні пенсії.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до приписів ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з липня 2000 року (у віці 10 років) визнаний у встановленому порядку дитиною-інвалідом.

25 квітня 2019 року позивачка звернулась до Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (правонаступником якого з 30 серпня 2019 року є Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області) із заявою про дострокове призначення їй пенсії за віком як матері інваліда з дитинства.

Згідно копії витягу із протоколу ЛКК Полтавської обласної дитячої клінічної лікарні Полтавської обласної ради № 26 від 18 червня 2019 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не мав медичних показань для визнання його дитиною з інвалідністю до шестирічного віку, оскільки у віці 6 років 3 місяці він отримав травму лівого ока, яка в подальшому призвела до втрати лівого ока, до порушення функції після проведення усіх методів лікування.

24 червня 2019 року Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області відмовило позивачу в призначенні їй дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства, оскільки гр. ОСОБА_1 не надано органу Пенсійного фонду належних доказів наявності у її сина ОСОБА_2 статусу дитини-інваліда до досягнення ним шестирічного віку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачка не має права на призначення дострокової пенсії за віком як мати особи з інвалідністю з дитинства, оскільки вона не надала Управлінню ПФУ висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV, який набрав чинності з 01 січня 2004 року (Закон №1058-IV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше 5 років.

Відповідно до абз. 4 п. 3 розд. VIII «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону, за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

Таким чином, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу, тобто однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону №1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до ч. 12 ст. 7 Закону №2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року №917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Згідно з п. 2.18 Порядку №22-1 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).

Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону №1058-IV.

Аналізуючи аналогічні правовідносини та відповідне їм нормативне регулювання, Велика Палата Верховного Суду У постанові від 15 травня 2019 року по справі №330/2181/16-а наголосила, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону № 1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Велика Палата Верховного Суду вважає недоцільним висновок Касаційного адміністративного суду про тлумачення поняття «інвалід з дитинства» як статус дитини-інваліда, який ця дитина набуває по досягненню нею 18 років, оскільки визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття «інваліда з дитинства», а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції зауважує, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Наявною в матеріалах справи копією витягу із протоколу ЛКК Полтавської обласної дитячої клінічної лікарні Полтавської обласної ради № 26 від 18 червня 2019 року підтверджено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не мав медичних показань для визнання його дитиною з інвалідністю до шестирічного віку, оскільки у віці 6 років 3 місяці отримав травму лівого ока, яка в подальшому призвела до втрати лівого ока, до порушення функції після проведення усіх методів лікування.

Оскільки, сину позивача встановлено інвалідність після досягнення ним шестирічного віку, а позивач не подала висновку лікарсько-консультативної комісії, що її син мав медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, колегія суддів приходить до висновку про недотримання позивачем необхідних вимог для призначенні пенсії згідно п.3 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, відповідач у спірних правовідносинах діяв правомірно та в межах повноважень визначених законодавством, протилежного судовим розглядом не встановлено, а позивачем не доведено.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана відмова є правомірною, що виключає можливість задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 року по справі № 440/3268/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя М.І. Старосуд
Судді О.М. Мінаєва Я.М. Макаренко