Справа № 826/13819/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2020 року м. Київ № 826/13819/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «Меблісам»

до Київської міської ради

про визнання протиправним та нечинним пункту Положення про плату за землю,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Меблісам» (далі - позивач, ПрАТ «Меблісам») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Київської міської ради (далі - відповідач) та просить визнати протиправним та нечинним пункт 5.4. Положення про плату за землю в місті Києві, яке є додатком 3 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 року № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві» в редакції рішення Київської міської ради від 23.02.2047 № 1005/2009 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629» (далі по тексту - пункт 5.4.Положення), зокрема такого змісту:

« 5.4. Плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку за які справляється у розмірі визначеному пунктами 5.3 - 5.5 цього Положення.

Дія цього пункту не поширюється у випадках звільнення земельних ділянок від оподаткування або наявності пільг щодо сплати земельного податку», який відтворює зміст пункту 5.6 «Положення про плату за землю в місті Києві», яке є додатком 3 до рішень Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві» в редакції рішення Київської міської ради від 28 січня 2015 року № 58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629, визнаного протиправним та нечинним рішенням суду, що набрало законної сили.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що оскаржуваний пункт Положення про плату за землю в місті Києві є протиправним та нечинним, оскільки відтворює зміст пункту 5.6. Положення про плату за землю в місті Києві, що визнаний протиправним та нечинним постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року у справі № 826/10434/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року у справі № 826/10434/16.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд суддею одноособово, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу надати відзив на позов з наданням доказів. Одночасно зобов`язано відповідача надати належним чином засвідчені копії всіх матеріалів, що були або мали бути взяті ним до уваги при прийнятті в частині Положення, з приводу якого подано позов.

Відповідачем через канцелярію суду 08 жовтня 2018 року поданий відзив на позовну заяву, з якого вбачаються заперечення проти позовних вимог з тих підстав, що оскаржуваний пункт Положення відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки Київська міська рада в силу положень статті 12 Податкового кодексу України наділена повноваженнями щодо встановлення місцевих податків і зборів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2018 року задоволено клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, зобов`язано Київську міську раду опублікувати оголошення щодо оскарження пункту 5.4. "Положення про плату за землю в місті Києві", яке є додатком 3 до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві" в редакції рішення Київської міської ради від 23 лютого 2017 року №1005/2009 "Про внесення до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629" у виданні, в якому це рішення було або мало б бути офіційно оприлюднено.

Позивачем через канцелярію суду 12 жовтня 2018 року подано відповідь на відзив, у якій зазначається, що по суті відповідачем не заперечується той факт, що пункт 5.4. Положення про плату за землю у м. Києві повністю відтворює пункт 5.6. Положення про плату за землю у м. Києві, що визнаний незаконним та нечинним судовим рішенням, що набрало законної сили.

В судовому засіданні 08 листопада 2018 року розглянуті клопотання учасників справи, розгляд справи ухвалено продовжувати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Київської міської ради про зупинення провадження у справі №826/13819/18.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Київської міської ради про залишення позовної заяви без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Стосовно права позивача на звернення до суду з позовом про оскарження окремої частини нормативно-правового акту, щодо якого заперечує у відзиві відповідач суд зазначає, що відповідно до положень частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акту чи окремих його положень (пункт 1).

Відповідно до частини 2 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Згідно з частиною п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України у позовній заяві у справах щодо оскарження нормативно-правових актів зазначаються відомості про застосування оскаржуваного нормативно-правового акту до позивача або належність позивача до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт.

Як встановлено судом, у позові ПрАТ «Меблісам» посилається на обставини винесення Головним управлінням ДФС у м. Києві таких податкових повідомлень-рішень: від 19 липня 2018 року № , від 25 липня 2018 року № , від 31 липня 2018 року № , відповідно до яких позивачу донараховано суми несплаченого земельного податку за оскаржуваним пунктом 5.4. Положення про оплату за землю в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 28 січня 2015 року № 58/923) «Про встановлення місцевих податків у м. Києві» із змінами і доповненнями.

Відтак, виходячи з приписів частини 2 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач є суб`єктом правовідносин, у яких застосовується оскаржуваний нормативно-правовий акт в частині, тому має право на звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, рішенням Київської міської ради від 28 січня 2015 року №58/923 внесено зміни до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві» та викладено у новій редакції: «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві та акцизного податку» відповідно до Податкового кодексу України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Пунктом 3 цього рішення затверджено, зокрема, Положення про плату за землю, що є додатком 3 до цього рішення.

Пунктом 5 Положення про плату за землю визначено ставки земельного податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено (незалежно від місцезнаходження).

Так, пунктом 5.1 визначено, що ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено та які перебувають у власності фізичних та юридичних осіб та у постійному користуванні юридичних осіб державної та комунальної форми власності, коло яких визначено статтею 92 Земельного кодексу України, встановлюється в розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у підпунктах 5.3 - 5.6 цього Положення.

За приписами пункту 5.2 ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, які перебувають у постійному користуванні юридичних осіб (крім державної та комунальної форми власності), встановлюється в розмірі 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у підпунктах 5.3 - 5.6 цього Положення.

Згідно з пунктом 5.6 Положення, плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку за які справляється у розмірі, визначеному пунктами 5.3 - 5.5 цього Положення.

Дія цього пункту не поширюється у випадках звільнення земельних ділянок від оподаткування або наявності пільг щодо сплати земельного податку.

Надалі, рішенням Київської міської ради від 23 лютого 2017 року №1005/2009 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у місті Києві» внесено зміни до Положення про плату за землю в місті Києві, якими, зокрема, пунктом 1.1, вирішено: пункти 5.4 та 5.5 виключити та у зв`язку з цим пункт 5.6 вважати пунктом 5.4.

Також судом встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року у справі № 826/10434/16 визнано незаконним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили пункт 5.6 «Положення про плату за землю в місті Києві», яке є додатком 3 до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві» в редакції рішення Київської міської ради від 28 січня 2015 року № 58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629».

Зазначена постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року у справі №826/10434/16 залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року.

Зазначеними судовими рішеннями, зокрема встановлено, що пунктом 5.6 Положення передбачено, що плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку за які справляється у розмірі, визначеному пунктами 5.3 - 5.5 цього Положення. Проте, встановлення місцевих податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється за пунктом 10.4 статті 10 Кодексу.

Отже за висновками судів Податковим кодексом України не передбачено встановлення такого податку як плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, а отже, пункт 5.6 Порядку суперечить нормам статей 1, 7, 8 Кодексу, є незаконним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили.

Також, в ухвалі від 27 квітня 2017 року Київським апеляційним адміністративним судом зазначено, що колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що рішенням Київської міської ради від 23.02.2017 року №1005/2009 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 року №242/5629 «Про становлення місцевих податків і зборів у м. Києві» внесено зміни до Положення про плату за землю в м. Києві та пункти 5.4 та 5.5 виключені; у зв`язку з чим пункт 5.6 вважати пунктом 5.4, оскільки предметом оскарження у цьому адміністративному спорі є рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві» в редакції рішення Київської міської ради від 28 січня 2015 року № 58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629».

Приймаючи до уваги зазначене у рішеннях, суд приходить до висновку, що під час провадження у справі № 826/10434/16 та до ухвалення рішень судами першої та апеляційної інстанцій пункт 5.6. Положення технічно, в силу виключення з Положення пунктів 5.4. та 5.5., став вважатися пунктом 5.4, проте фактично повністю відтворює за змістом та за наповненням пункт 5.6., який визнаний у подальшому в судовому порядку незаконним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили.

За таких обставин, суд вважає, що технічна зміна нумерації пунктів Положення про плату за землю не вплинула на зміст та не змінила суті викладеної у ньому норми, щодо якої вже ухвалені судові рішення, що набрали законної чинності, про визнання зазначеного пункту протиправним та нечинним, у зв`язку з чим підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

При цьому, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частини четверта статті 55 Конституції України).

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою судові витрати підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу лише при задоволенні позову. Враховуючи те, що суд відмовляє позивачу у задоволенні позову повністю, понесені ним витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду відшкодуванню не підлягають.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Приватного акціонерного товариства "Меблісам" до Київської міської ради про визнання протиправним та нечинним пункту Положення про плату за землю - відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: Приватне акціонерне товариство «Меблісам», адреса: 03022, м. Київ, вул. О. Трутенка. 10, , тел. .

Відповідач: Київська міська рада, адреса: 01044, м. Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36, тел. +54.

Суддя В.І. Келеберда