Справа № 160/12218/19
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2020-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
до Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області
про визнання протиправними дії, визнання недійсним повідомлення та
зобов`язання вчинити певні дії, -
04.12.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, в якому позивач просить:
- визнати незаконним дії Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області щодо майбутнього вивільнення ОСОБА_1 з посади державного реєстратора державної реєстраційної служби речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень райдержадміністрацїї, у зв`язку із скороченням штатної чисельності районної державної адміністрації;
- визнати недійсним повідомлення про вивільнення ОСОБА_1 державного реєстратора державної реєстраційної служби речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень райдержадміністрації;
- залишити ОСОБА_1 на посаді державного реєстратора Дніпровської районної державної адміністрації перевівши його до структурного підрозділу районної державної адміністрації на посаду «державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації та надання адміністративних послуг», як такого, що має переважне право на залишенні на роботі при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивач отримав від відповідача повідомлення про вивільнення ОСОБА_1 з посади державного реєстратора державної реєстраційної служби речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень райдержадміністрації, у зв`язку із скороченням штатної чисельності районної державної адміністрації. Позивач вважає вказане повідомлення та дії відповідача щодо майбутнього звільнення позивача протиправними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки відповідачем не враховано переважне право позивача на залишення на роботі, не вчинено жодних дій щодо порівняння працівників для визначення пріоритету залишення на роботі, а також відповідачем проігноровано вимоги законодавства, щодо необхідності попередньої згоди виборного органу (профспілкового органу) щодо вивільнення. З огляду на вказане позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
05.12.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
05.12.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відмовлено позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову.
27.12.2019 року від Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що посилання позивача на порушення відповідачем вимог Закону України «Про державну службу» та КЗпП України є безпідставними, а дії вчинені відповідачем є правомірними, вчинені в межах його повноважень та у відповідності до вимог чинного законодавства, та жодним чином не порушують права і законні інтереси позивача. З огляду на вказане відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 24.07.2017 року розпорядженням голови Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області №К-92/0/292-17 було призначено ОСОБА_1 на посаду державного реєстратора державної реєстраційної служби речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень райдержадміністрації.
05 вересня 2019 року видано розпорядження голови райдержадміністрації № Р-266/0/291-19 «Про здійснення заходів, пов`язаних з вивільненням працівників», з яким ОСОБА_1 , державний реєстратор державної реєстраційної служби речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень райдержадміністрації був особисто ознайомлений під підпис.
08 жовтня 2019 року розпорядженням голови обласної державної адміністрації № 557/0/3-19 «Про внесення змін до розпорядження голови облдержадміністрації від 08 листопада 2012 року № Р-830/0/3-12» встановлена гранична чисельність працівників апарату та структурних підрозділів Дніпровської райдержадміністрації у кількості 68 одиниць.
09 жовтня 2019 року відповідачем винесено розпорядження № Р-304/0/291-19 «Про структуру та граничну чисельність районної державної адміністрації» та № Р-305/0/291-19 «Про попередження працівників райдержадміністрації про зміну істотних умов державної служби, про зміну істотних умов праці та майбутнє вивільнення, у зв`язку із скороченням штатної чисельної районної державної адміністрації».
11 жовтня 2019 року відповідачем винесено наказ від НК № 76/0/460-19 «Про попередження працівників райдержадміністрації про зміну істотних умов державної служби, про зміну істотних умов праці та майбутнє вивільнення у зв`язку із скороченням штатної чисельної районної державної адміністрації».
15.10.2019 року позивач отримав повідомлення про його вивільнення з посади державного реєстратора державної реєстраційної служби речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень райдержадміністрації, у зв`язку зі скороченням штатної чисельності районної державної адміністрації, на підставі наказу керівника апарату райдержадміністрації від 11.10.2019 року НК №76/0/460-19 «Про попередження працівників райдержадміністрації про зміну істотних умов державної служби, про зміну істотних умов праці та майбутнє вивільнення, у зв`язку із скороченням штатної чисельності районної державної адміністрації», яке планується у грудні 2019 року. Також, позивача було повідомлено про те, що звільнення обумовлено неможливістю переведення на іншу роботу, у зв`язку з її відсутністю.
30.10.2019 року позивачем було направлено відповідачу заяву відповідно до якої позивач просив утворити комісію з членів профспілкового комітету Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області та залишити позивача на посаді державного реєстратора державної реєстраційної служби речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень райдержадміністрації, як такого, що має переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.
12.11.2019 року позивачем було отримано від відповідача відповідь №1-51-1602/0/290-19, в якій зазначено про відсутність підстав для заборони звільнення позивача не має.
Позивач вважає дії відповідача щодо майбутнього вивільнення позивача та щодо винесення повідомлення про вивільнення протиправними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, що і стало підставою звернення до суду з даною позовною заявою.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Пунктом 17 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування;
Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Загальні підстави звільнення працівників визначені Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Статтею 5-1 КЗпП України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю. Так, згідно п. 6 ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Огляд практики розгляду трудових спорів, пов`язаних зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу, детально викладено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 (далі - постанова Пленуму) та зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.
Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). В усіх випадках звільнення за пунктом 1статті 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України висловленої в постанові від 1 липня 2015 року у справі N 6-491цс15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Суд зазначає, що розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору з працівником відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу, передбачає дотримання певних гарантій для працівника.
Згідно з частиною першою статті 49-2 Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Звільнення може відбуватися не раніше закінчення двомісячного строку з моменту попередження.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).
Системний аналіз приписів ст. 40 КЗпП України дає підстави стверджувати, що звільнення працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України допускається лише при неможливості переведення робітника з його згоди на іншу роботу і за відсутності у звільненого переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі.
Суд звертає увагу позивача на те, що ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України передбачено один з етапів процедури вивільнення, відповідно до якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
На цьому етапі саме звільнення не відбувається, а виконання відповідачем вимог ч.2 ст. 49-2 КЗпП України жодним чином не порушує трудові права позивача.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 28.10.2019 року та 27.11.2019 року позивачу було запропоновано вакантні посади державної служби, з якими позивач не погодився.
При цьому, з підстав зазначених вище суд утримується від оцінки законності дотримання відповідачем процедури звільнення позивача, оскільки самого звільнення станом на час виникнення спірних правовідносин не відбулося.
Статтею 5 КАС України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Системний аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що захисту підлягає лише порушене право особи, оскільки ж у даній справі право особи не порушене, підстав для задоволення позову немає.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача утриматися від звільнення позивача, у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів, то така вимога направлена на майбутнє, за своєю суттю не спрямована на захист порушеного права, а фактично є способом забезпечення позову в розумінні першої позовної вимоги. Відтак задоволенню не підлягає.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У контексті положень КАС під рішенням суб`єкта владних повноважень мається на увазі нормативно-правові акти, або правові акти індивідуальної дії. На відміну від нормативно-правових актів, правові акти індивідуальної дії поширюють свою дію на конкретних осіб, або стосуються конкретної ситуації. Правові акти індивідуальної дії створюють певні правові наслідки для особи, якої вони стосуються.
Суд зазначає, що письмове попередження про наступне вивільнення у випадку змін в організації виробництва і праці установи, в тому числі її реорганізації, лише засвідчує факт повідомлення працівника із зазначенням дати його вручення (ознайомлення), та вакансій, які пропонуються працівнику. Така процедура має на меті виключення можливості спору з приводу як самого факту попередження про наступне вивільнення, так і дати вручення та змісту такого повідомлення, адже перебіг двомісячного строку, встановленого статтею 49-2 КЗпП, починається з наступного після попередження дня.
Отже, попередження про звільнення є документом, який має інформативний характер та фіксує певні події, такий документ не створює юридичних наслідків та не має ознак рішення суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України. В силу вимог статті 49-2 КЗпП України відповідач, як роботодавець, зобов`язаний виставити працівнику попередження про наступне вивільнення, і саме по собі попередження не тягне за собою обов`язкового припинення трудового договору через два місяці.
У разі, якщо працівник звільняється з роботи за перебігом цього строку з ініціативи роботодавця, і з цим не погоджується, він має право оскаржити таке рішення до суду. Аналіз правомірності звільнення працівника здійснюється саме в межах спору про незаконність звільнення і поновлення на роботі.
Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд вважає, що дії відповідача відповідають даним критеріям оскільки вчиненні на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв