Справа № 260/1144/19
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2020-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 рокуСправа № 260/1144/19 пров. № А/857/18/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Большакової О.О., Старунського Д.М.,

при секретарі судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року (суддя Луцович М.М., рішення ухвалене о 08/50 год, м.Ужгород, повний текст складено 7 грудня 2019 року) у справі за його позовом до Управління поліції охорони в Закарпатській області Національної поліції України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління поліції охорони в Закарпатській області Національної поліції України (далі Управління) в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2018 по дату постановлення судового рішення у даній справі.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги наводячи окремі обставини справи вказує, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року у справі №807/670/18 (далі Судове рішення) за наслідками апеляційного перегляду рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 30379,51 грн та стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 67666,58 грн. Зазначає, що на виконання вказаного судового рішення, 09.07.2019 відповідачем було нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 11260,52 грн (водночас, сума одноразової грошової допомоги у розмірі 19118,99 грн залишилась невиплаченою). Відтак, зважаючи, що позивачеві не виплачено одноразового грошового забезпечення в повному обсязі, на виконання судового рішення, скаржник просить стягнути таке з відповідача за час затримки розрахунку при звільненні з 14.09.2018 по дату постановлена судового рішення в даній справі.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що питання щодо стягнення з відповідача одноразової грошової допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні було предметом розгляду в межах адміністративної справи №807/670/18, тому підстави для повторного стягнення таких сум відсутні.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права з таких міркувань.

Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 згідно з наказом Управління «По особовому складу» від 30.03.2018 №24 о/с звільнений з 31.03.2018 зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» (далі Закон №580-VIII) (а.с.17).

03.05.2018 позивач звертався до відповідача із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон №2262-XII) (а.с.18).

19.02.2019 Судовим рішенням задоволено частково позов ОСОБА_1 до Управління про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зобов`язано Управління нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні, встановлену частиною другою статті 9 Закону №2262-XII, в розмірі 30379,51 грн. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 67666,58 грн (а.с.10-16).

24.06.2019 підрозділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області (далі Управління ДВС) з банківського рахунку відповідача стягнуто 67666,58 грн середнього заробітку, що підтверджується банківською випискою з рахунку за 24.06.2019 (а.с.74).

09.07.2019 Управлінням на підставі вимоги державного виконавця Трельо В.М. перераховано та виплачено 11260,52 грн одноразової грошової допомоги при звільненні (а.с.68).

Вказані обставини щодо виплати суми одноразової грошової допомоги при звільненні та дати її виплати сторонами не заперечується.

Оскільки відповідачем не виплачено позивачу вказану допомогу у розмірі, що визначений Судовим рішенням, останній звернувся до суду з даним позовом.

При цьому, після стягнення та виплати визначених судовим рішенням сум одноразової грошової допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у вказаних вище розмірах, Управління та відділ примусового виконання рішень Управління ДВС звернулися до суду апеляційної інстанції із заявою про роз`яснення судового рішення у справі №807/670/18, в якій просили роз`яснити резолютивну частину судового рішення та вказати чи зазначені суми коштів підлягають оподаткуванню згідно норм Податкового кодексу України (далі ПК), чи зазначена сума коштів повинна бути перерахована стягувачу з врахуванням утриманих обов`язкових податків та зборів та чи сума одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 30379,51 грн підлягає оподаткуванню чи в повному обсязі повинна бути перерахована стягувачу.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року заяви задоволено. Роз`яснено судове рішення, а саме зазначено, що в резолютивній частині вказаної постанови суми одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 30379,51 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 67666,58 грн, вказані без утримання з них податків та інших обов`язкових платежів (а.с.63-67).

Відповідно до частини другої статті 9 Закону №2262-XII особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати грошового забезпечення не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, проте врегульовані нормами Кодексу законів про працю України (далі КЗпП).

Так, статтею 116 КЗпП (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, виходячи з наведених вимог законодавства всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена нормами КЗпП відповідальність.

З огляду на викладене, необхідно вказати, що спір у розглядуваній справі стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, а саме одноразової грошової допомоги, а не про розмір виплат звільненому працівнику, а тому твердження відповідача та висновки суду першої інстанції про наявність очевидного спору про розмір виплат є безпідставними.

Так, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені в статті 116 КЗпП строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічний правовий висновок міститься і постановах Верховного Суду від 11 червня 2019 року, 6 серпня 2019 року по справах №524/8023/16-а, 826/9793/18 відповідно.

«Порядок і умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання» затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за №669/28799; далі Порядок №260).

З урахуванням положень пункту 3 розділу І Порядку №260 до складу грошового забезпечення входять, зокрема, одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Отож, одноразова грошова допомога при звільненні зі служби також є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення і Управління, у структурі якого працював позивач, як роботодавець, і як орган, до відання якого віднесено виплату цієї допомоги, зобов`язане її виплатити.

При цьому, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

У справі, що розглядається час затримки розрахунку з позивачем при звільненні є час з 14.09.2018 до 08.07.2019 включно (09.07.2019 кошти виплачено).

Крім того, зважаючи на відомості щодо розміру середньоденного грошового забезпечення позивача, що становить 407,63 грн, який встановлений судовим рішенням, апеляційний суд при розрахунку суми, що підлягає стягненню на користь позивача, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні виходив з того, що у даній справі невідшкодованим залишився період затримки остаточного розрахунку з 14.09.2018 08.07.2019 тривалістю 298 календарних днів, а тому сума, що підлягає стягненню на користь позивача становить 121473,47 грн без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Таким чином, за наслідками апеляційного перегляду рішення суду, суд апеляційної інстанції вважає підставними позовні вимоги ОСОБА_1 щодо необхідності стягнення з Управління середнього заробітку за своєчасно невиплачені суми одноразової грошової допомоги при звільненні право на отримання якої підтверджено вище згадуваним судовим рішенням.

При цьому, апеляційний суд відхиляє висновки суду першої інстанції щодо безпідставності посилання та застосування у розглядуваному спорі норм статті 117 КЗпП через те, що така не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання Судового рішення (в даному випадку по справі №807/670/18) про присудження виплати заробітної плати, так як після ухвалення цього судового рішення про виплату одноразової грошової допомоги при звільненні у відповідному розмірі роботодавець не звільняється від відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто за весь період невиплати роботодавцем належних працівникові при звільненні сум, що мало місце у цій справі.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), що призвело до безпідставної відмови у задоволені позову, а тому з урахуванням того, що позов задовольняється частково шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який розрахований за період з 14.09.2018 по 08.07.2019 (09.07.2019 проведено фактичний розрахунок), а не по дату постановлення судового рішення по даній справі, як це просив позивач, апеляційна скарга задовольняється частково з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити частково.

Стягнути з Управління поліції охорони в Закарпатській області Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 121473,74 грн (сто двадцять одну тисячу чотириста сімдесят три гривні сімдесят чотири копійки) без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 10 лютого 2020 року.