Справа № 1.380.2019.004570
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2020-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.004570 пров. № 857/14018/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

з участю секретаря Михальської М.Р.,

представника позивача Самардака М.М.,

представника відповідача Ковальчука С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції - Кравців О.Р.,

час ухвалення рішення 03.12.2019 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 12.12.2019 року,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі відповідач) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання відповідача виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі належного їй місячного грошового забезпечення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із постановою суду, її оскаржила позивачка, яка вважає, що судом при винесенні рішення допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове рішення, яким задоволити позов в повному обсязі.

Свої вимоги мотивує тим, що не усі кошти, які надійшли на виплату матеріальної допомоги, витрачені у 2018 році на матеріальну допомогу, такі виплачені не за цільовим призначенням або виплачені особам, які не мали права на її виплату. Крім того, відповідачем не надано доказів, що хвороба, яка була підставою для звернення за наданням допомоги, є менш значимою, ніж у інших військовослужбовців, та чим він керувався при вирішенні цього питання.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року скасувати та прийняти постанову, якою позов його довірительки задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є фельдшером-рятувальником рятувальної парашутно-десантної групи військової частини НОМЕР_1 м. Новий Калинів, прапорщик, перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, проходить службу у відповідача. На службі в Збройних Силах України з 1995 року, одружена, виховує двох дітей.

Відповідачу у 2018 році на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовцям цієї військової частини виділено (затверджено граничний обсяг видатків): КЕКВ 2,00 грн; КЕКВ 2120 191170,00 грн. (а.с. 10).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 257ад від 06.08.2018 року створено комісію для розгляду рапортів про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2018 році, яка на своїх засіданнях розглядала наявні рапорти військовослужбовців на отримання матеріальної допомоги (а.с. 47).

01.11.2018 року позивачем подано рапорт про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік відповідно до наказу МОУ від 07.06.2018 № 260 у розмірі місячного грошового забезпечення, у зв`язку із хворобою дитини (хронічна хвороба горла) (а.с. 6). До вказаного рапорту долучено довідку про те, що донька позивача перебуває на «Д» обліку з діагнозом: хронічний компенсований тонзиліт.

Вказаний рапорт розглядався 18.12.2018 року, однак позивач жодної відповіді щодо розгляду цього рапорту не отримала.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.08.2019 року у справі № 1340/6285/18 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, апеляційну скаргу позивача задоволено частково; рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.05.2019 року у справі № 1340/6285/18 скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду рапорту позивача від 01.11.2018 року про надання їй матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік; зобов`язано відповідача розглянути рапорт щодо виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік та прийняти відповідне рішення; в іншій частині позову відмовлено.

Відповідачем, на виконання рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.08.2019 року у справі № 1340/6285/18 повідомлено, що на черговому засіданні Комісії для розгляду рапортів про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, яке відбулося 30.08.2019 року розглянуто рапорт позивача від 01.11.2018 року та вирішено відмовити позивачу у наданні матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у зв`язку з відсутністю коштів за 2018 рік.

Згідно з довідкою № 282 від 17.05.2019 року про стан використання коштів для виплати військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік, встановлено, що протягом січня-жовтня 2018 року використано по КЕКВ 2112 667307,53 грн.; КЕКВ 2120 124413,00 грн., залишок на листопад-грудень 2018 року склав по КЕКВ 2112 358057,47 грн.; КЕКВ 2120 66757,00 грн. Загальна сума по КЕКВ 2,00 грн., КЕКВ 2120 191170,00 грн. Залишок для виплати військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік 0,00 грн. (а.с. 10).

За змістом ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011) держава гарантує військовослужбовцям достатнє грошове забезпечення. Вказана гарантія передбачає виплату військовослужбовцям грошового забезпечення у розмірах встановлених Кабінетом Міністрів України та у порядку визначеному Міністром оборони України (ч. 4 ст. 9 Закону № 2011).

П. 2 постанови КМУ від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова № 704) встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно п. 5 Постанови № 704 керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надано право, серед іншого, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно п. 1 розділу ХХIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затв. наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 (далі Порядок), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Відповідно до п. 7 розділу ХХIV Порядку розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Згідно п. 9 розділу ХХIV Порядку виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Відповідно до п. 9 наказу Міністерства оборони України від 15.02.2018 № 65 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2018 рік» матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород).

Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 7 цього наказу, після розгляду заяв військовослужбовців.

У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та з інших соціально-побутових питань), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.

Системний аналіз наведених вище норм дозволяє зробити висновок, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань вважається одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Така надається військовослужбовцям, в межах асигнувань, у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення, за їх заявою на підставі наказу командира військової частини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що повноваження щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є саме дискреційними повноваженнями відповідача, які регулюються вимогами чинного законодавства, разом з цим, зазначає, що відповідач зобов`язаний, за наявності визначених умов, виплатити таку допомогу та не вправі вирішувати це питання на власний розсуд у випадку виконання військовослужбовцем для отримання такої допомоги всіх залежних від нього дії.

Як встановлено судом, позивач виконав усі необхідні дії з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а саме, подав за підпорядкуванням рапорт, а також відповідав вимогам, що ставились в умову її отримання. Причиною для відмови у наданні позивачу матеріальної допомоги вказано відсутність фінансових ресурсів.

Варто звернути увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 21.11.2018 року у справі № 824/166/15-а, відповідно до якої держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення у справі «Бурдов проти Росії» № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III) (пункти 23, 26).

У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Будченко проти України» від 24.04.2014 року, вказано, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (пункт 40).

Відповідач у відзиві на позовну заяву як на підставу для відмови позивачу у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань вказав, що при ознайомленні з довідкою було встановлено, що зазначений діагноз є менш значимим порівняно з підставами військовослужбовців, яким виплатили допомогу.

Проте, суд не може погодитись з таким твердженням, оскільки відповідачем не було надано доказів, що у всіх інших військовослужбовців, яким виплатили спірну допомогу підстави були більш значимі та це не досліджувалось і судом першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що 18.12.2018 року відбулось два засідання комісії, за наслідками яких складено протокол № 6 та протокол № 7. Вказане підтвердив свідок ОСОБА_2 , допитаний в засідання судом першої інстанції. З його показів вбачається, що після засідання комісії та затвердження списку військовослужбовців, яким слід виплатити матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань, був наявний залишок коштів. Того ж дня, на повторному засіданні комісії, залишкові кошти були розподілені ще між кількома військовослужбовцями та по таких додатково прийнято рішення про надання матеріальної допомоги.

Вказане дозволяє зробити висновок, що відповідач діяв протиправно, його рішення щодо ненадання позивачу матеріальної допомоги не можна вважати обгрунтованим та безстороннім.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказав, що існують підстави для закриття провадження у справі, оскільки позивач втретє звертається до суду із вказаним позовом.

Колегія суддів відхиляє такі доводи з огляду на наступне.

21.05.2019 року Львівським окружним адміністративним судом у справі № 1340/6285/18 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.08.2019 року вказане рішення суду скасовано. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду рапорту позивача та зобов`язано розглянути рапорт щодо виплати матеріальної допомоги та прийняти відповідне рішення.

Водночас, у травні 2019 року позивачка подає ще один позов до відповідача (справа № 1.380.2019.002222) про визнання протиправними дій комісії з розгляду рапортів військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 щодо не скерування на подальший розгляд командиру в/ч НОМЕР_1 рапорту позивача з клопотанням про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік; зобов`язання комісії розглянути документи позивача згідно рапорту від 01.11.2018 року з врахуванням обставин наведених у позовній заяві; визнання протиправними дій та бездіяльності командування в/ч НОМЕР_1 щодо не включення позивача до наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 290 від 27.12.2018 року, щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік; зобов`язання в/ч НОМЕР_1 виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22.05.2019 року провадження у вказаній справі зупинено до набрання законної сили рішенням у справі № 1340/6285/18.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 29.10.2019 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2019 року, провадження у справі № 1.380.2019.002222 закрито у зв`язку з наявністю судового рішення, що набрало законної сили між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав у контексті розуміння п. 4 ч.1 ст. 238 КАС України.

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.08.2019 року у справі № 1340/6285/18 відповідачем прийнято рішення від 30.08.2019 року, протокол № 8, про відмову позивачу у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Таким чином, вказаним рішенням вдруге порушено права позивача, для захисту яких вона звернулась із позовом, що розглядається.

Таким чином, підстави для закриття провадження у справі № 1.380.2019.004570 відсутні.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Ст. 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права, Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Встановивши у ході розгляду справи протиправність оскаржуваних дій відповідача щодо невиплати позивачу спірної допомоги, колегія суддів вважає, що належним та цілком ефективним способом захисту прав позивача, є зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо нарахування та виплати позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік в розмірі місячного грошового забезпечення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що таке, через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 308,311,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року у справі № 1.380.2019.004570 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_1 , Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік в розмірі місячного грошового забезпечення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає за винятками, визначеними ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді М. П. Кушнерик
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 07 лютого 2020 року.