Справа № 480/3364/19
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 січня 2020 р. Справа № 480/3364/19
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Осіпової О.О.,
за участю секретаря судового засідання - Мікулінцевої А.П.,
представника позивача - Юшкевич Є.Ю.,
представника відповідача - Левицької А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу № 480/3364/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, третя особа: Державна міграційна служба України, про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Державної міграційної служби в Сумській області, третя особа: Державна міграційна служба України, в якій просить:
1) визнати рішення Державної міграційної служби України в Сумській області № 88 від 30 травня 2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує захисту, неправомірним та скасувати його;
2) зобов`язати Державну міграційну службу України в Сумській області переглянути звернення позивача про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Свої вимоги мотивує тим, що у відповідача не було підстав для висновку про необґрунтованість його заяви по оформленню документів для вирішення питання щодо надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки він змушений залишатися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці, а також свободі в Народній Республіці Бангладеш через свої політичні погляди та переконання. Зазначає, що він відповідно до п. 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки має підстави для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи, яка здійснює політичну діяльність на боці опозиційної партії. Позивач боїться застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини; він не може і не бажає повернутися до країни походження - Бангладеш внаслідок зазначених побоювань. Вказує, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Ухвалою від 02.09.2019р. провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
29.09.2019р. від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с.21-28), в якому, заперечуючи проти задоволення позову, посилається на те, що під час аналізу поданих ОСОБА_1 документів та наданих їм тверджень щодо його політичної активності встановлено ряд суттєвих суперечностей з приводу дати його приєднання до партійних лав. Так, на співбесіді від 16.05.2019 р. він повідомив, що приєднався до БНП у 18 років в 2011 році, коли отримав середню освіту і почав навчатися в коледжі, але до коледжу він вступив в 2015 році, а в період часу з 2011 року по 2015 рік ніде не навчався. На співбесіді 23.05.2019 р. він стверджував, що став членом партії в 2012 році. Враховуючи його рік народження (1995), в 2012 році йому було 17 років. За словами позивача, він обіймав посаду голови студентської партії БНП свого району. Однак, він не зміг назвати жодної значної акції, організованою партією, та в якій безпосередньо приймав участь. Також, Чоудхарі ОСОБА_2 повідомив, що ОСОБА_3 м. Сілхет очолює Ifti Khar Ahmed, генерального секретаря БНП Чхатра Дал м. Сілхет він не пам`ятає.
Отже, в цілому, всі відповіді позивача носять загальний характер та не відповідають тому обсягу знань, якими повинен володіти активний партійний діяч, що обіймає посаду голови студентської партії БНП свого району, який повинен знати керівників студентської партії БНП Чхатра Дал м. Сілхет, що свідчить про низький рівень обізнаності стосовно діяльності Націоналістичної партії Бангладеш, а тому його твердження виглядають непереконливими.
Крім того, позивач вкрай поверхово орієнтується в політичній програмі та ідеології БНП, з пунктів програми він жодного не назвав. Намальовані ним прапор та емблема опозиційної партії, долучені до матеріалів його особової справи, не відповідають тому вигляду та опису, який міститься на офіційному сайті партії. ОСОБА_1 не знає, чи має БНП власний гімн, що спростовується інформацією з офіційного сайту партії. Також він не міг назвати основний документ, на підставі якого здійснюється діяльність БНП. Позивач повідомив, що партійні внески не сплачував, оскільки вони не передбачені. Як встановлено з інформації по країні погодження, БНП здійснює свою діяльність на підставі Конституції, відповідно до якої, членом партії може стати особа, яка досягла 18 років, а членські внески становлять 5 таків. Оглядом наданого позивачем документу, який, за його твердженнями, є копією того документа, який йому видавали як члену партії, встановлено, що він датований 30.04.2019 року і ніяким чином не може бути оригінальним партійним квитком, які видаються членам БНП, оскільки відповідно до інформації, розміщеній на відповідному сайті, БНП до 2008 року не мала стандартизованого документа про членство в партії. Типовим документом про членство в партії був чистий аркуш (часто з зображенням прапора БНП) з іменем, датою народження, іменем батька/матері, адресою тощо. З 2008 року БНП встановила новий механізм, членства зі стандартизованим документом для членів партії. Тобто, члени БНП чи дочірні/підтримуючі організації мають унікальні членські документи. Також, на співбесіді 23.05.2019р. позивач написав, як називається його посада «Head of student Group (Local)», але в документі вказана інша посада «President of' Bangladesh Jatiyotabadi Chhatradal №3».
Враховуючи викладене, представник відповідача вважає оскаржуване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, правомірним та таким, що не має бути скасовано.
08.10.2019р. від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (а.с.106-107), відповідно до якої ОСОБА_1 змушений перебувати в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці, а також свободі в країні походження - Бангладеші, оскільки він впевнений, що в разі його повернення на батьківщину йому загрожує небезпека, адже в тій країні тривають протистояння за участі БНП, членом якої він є. Позивач вважає, що в нього є обґрунтовані обставини для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками політичних поглядів та належності до членів БНП.
Ухвалою від 06.11.2019р., винесеною судом під час підготовчого засідання, клопотання представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду задоволено та визнано причини його пропуску поважними.
Ухвалою від 06.11.2019р. підготовче провадження закрито та справа призначена до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити, вважаючи його необґрунтованим з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Представник третьої особи, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.
Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в їх сукупності, суд встановив наступне.
Позивач є громадянином Бангладеш, ІНФОРМАЦІЯ_1 , бенгалець за національністю, мусульманин - за віросповіданням, неодружений, має середню освіту. За його словами, місцем його народження та проживання в Бангладеш є м. Сілхет.
11.05.2019р. ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.32). Наказом УДМС України в Сумській області від 11.05.2019р. №78 його заяву прийнято до розгляду.
Причиною залишення країни громадянської належності під час звернення із заявою про визнання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту (а.с.29-32), позивач вказав, що він є членом студентської Бангладешської націоналістичної партії (надалі - БНП) та залишив Батьківщину через політичні проблеми з правлячою партією Авамі Ліг.
Рішенням Управління Державної міграційної служби в Сумській області від 30.05.2019р. №88 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.139), про що він отримав повідомлення №27 від 31.05.2019р. (а.с.78).

Зазначене рішення позивач оскаржив до Державної міграційної служби України.

23 серпня 2019 року позивач отримав від відповідача повідомлення №33 від 20.08.2019р. про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України № 115-19 від 13 серпня 2019 року (а.с.81-82).

Не погоджуючись із рішенням Управління Державної міграційної служби в Сумській області від 30.05.2019р. №88, позивач звернувся із позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини, є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Статтею 2 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно зі ст. 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до визначення, що наведене в п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

За п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту,- це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з ч.1, 2 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою (ч.11, ч.12 ст.9 цього ж Закону).

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідачів про відсутність стосовно заявника умов, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Судом встановлено, що під час співбесіди від 16.05.2019 р. позивач вказав, що приїхав до Росії, щоб подивитися чемпіонат світу з футболу.

В ході аналізу повідомлених ОСОБА_1 фактів встановлено ряд суттєвих непослідовностей та суперечностей, які суттєво впливають на загальну оцінку правдоподібності.

Зокрема, в його твердженнях встановлено суттєві суперечності щодо дати приєднання до партійних лав. Так, на співбесіді від 16.05.2019 р. він повідомив, що приєднався до БНП у 18 років в 2011 році, коли отримав середню освіту і почав навчатися в коледжі, але до коледжу він вступив в 2015 році, а в період часу з 2011 року по 2015 рік ніде не навчався. На співбесіді 23.05.2019 р. він стверджував, що став членом партії в 2012 році. Враховуючи його рік народження (1995), в 2012 році йому було 17 років.

За словами позивача, він обіймав посаду голови студентської партії БНП свого району та до його обов`язків входило: «чекати, коли лідер позве на збори, ходити на мітинги, якщо була якась проблема у людей, допомагати за гроші вирішити цю проблему, а також збирати людей, призначати дату та повідомляти людям про час і дату зустрічі з головою». Однак, він не зміг назвати жодної значної акції, організованою партією, та в якій безпосередньо приймав участь.

Отже, якщо позивач дійсно був би активним політичним діячем, організовував та приймав участь у акціях протесту, страйках тощо, то він зміг би детально розповісти про свою діяльність та назвати найбільш масштабні політичні заходи за його участю.

Також, Чоудхарі ОСОБА_2 повідомив, що ОСОБА_4 Дал м. Сілхет очолює Ifti Khar Ahmed, генерального секретаря БНП Чхатра Дал м. Сілхет він не пам`ятає.

В цілому, всі відповіді позивача носили загальний характер та не відповідають тому обсягу знань, якими повинен володіти активний партійний діяч, що обіймає посаду голови студентської партії БНП свого району, який повинен знати керівників студентської партії БНП Чхатра Дал м. Сілхет.

До того ж, позивач вкрай поверхнево орієнтується в політичній програмі та ідеології БНП. З пунктів програми партії він жодного не назвав. (Інформацію що цілей та завдань БНП можна знайти на її офіційному сайті за адресою: http://bnpbd.org/page/3cie201ba037de2cl2d52bf9ac911362е, остання дата доступу 28.05.2019).

ОСОБА_1 не знав, чи має БНП власний гімн, що спростовується інформацією з офіційного сайту партії (http://bnpbd.org/page/54e4P8a70494938ce5feCcc0blf3f381, остання дата доступу 28.05.2019р.).

Також, позивач не зміг назвати основний документ, на підставі якого здійснюється діяльність БНП. Він повідомив, що партійні внески не сплачував, оскільки вони не передбачені.

Як встановлено з інформації по країні погодження, БНП здійснює свою діяльність на підставі Конституції, відповідно до якої, членом партії може стати особа, яка досягла 18 років, а членські внески становлять 5 таків (джерело: Канада: Совет по делам иммиграции и беженцев Канады, Бангладеш: Бангладешская националистическая партия (БНП), включая ее структуру, лидеров, документы о членстве и членстве, фракции, связанные с ними организации и мероприятия; обращение с членами и сторонниками со стороны властей (сентябрь 2012-2015 гг.), 31 августа 2015 г., BGD105262.Е, доступно по адресу: https://www.refworld.org/docid/560b91664.html [по состоянию на 28.05.2019 г.], офіційний сайт БНП: http://bnpbd.oro/page/f767124b03dcе87634dla5), остання дата доступу 28.05.2019 р.

Слід звернути увагу на твердження позивача стосовно того, що документ, який він надав, є копією того документа, який йому видавали, як члену партії (протокол від 23.05.2019р.).

Так, оглядом цього документа було встановлено, що він датований 30.04.2019 року і ніяким чином не може бути оригінальним партійним квитком, які видаються членам БНП, оскільки відповідно до інформації, розміщеній на сайті http://www.еcoi.nеt/local_lіnk/147121/248252 en.html, БНП до 2008 року не мала стандартизованого документа про членство в партії. Типовим документом про членство в партії був чистий аркуш (часто і зображенням прапора БНП) з іменем, датою народження, іменем батька/матері, адресою тощо. З 2008 року БНП встановила новий механізм, членства зі стандартизованим документом для членів партії Тобто, члени БНП чи дочірні/підтримуючі організації мають унікальні членські документи.

Також, на співбесіді 23.05.2019р. позивач написав, як називається його посада «Head of student Group (Local)», але в документі вказана інша посада «President of' Bangladesh Jatiyotabadi Chhatradal №3» Отже, виходячи з вище вказаного, можна зробити висновок, що він навіть не обізнаний щодо змісту наданого ним документа.

Крім того, на співбесідах позивач повідомив, що БНП має власний прапор та емблему, які він особисто схематично намалював (малюнки долучено до матеріалів особової справи). Однак, зображені прапор та емблема не відповідають тому вигляду та опису, який міститься на офіційному сайті партії. Так, «верхняя половина флага будет красной, а ее нижняя половина будет зеленой. Промышленное колесо черного цвета будет находиться в центре флага. Золотая связка падди (необработанный рис) встанет из-за колеса с белой звездой на вершине падди. Зеленый цвет символизирует страну, красный - символ нашей освободительной войны, индустриальный символизирует развитие и прогресс, а белая звезда - символ наших национальных надежд и устремлений (http://bnpbd.org/page/7cl6c84e344da0b6533254a8c33cbbf4), остання дата доступу 28.05.2019 р., неофіційний переклад.

Зокрема, в судовому засіданні оглядом малюнку прапора, здійсненого позивачем (а.с.142), було виявлено, що в ньому відсутні такі необхідні елементи як «чорне коло в центрі аркуша» та «біла зірка», які містяться на зображенні, розміщеному на сайті партії.

Отже, відповіді позивача на співбесідах зі співробітником міграційної служби носили загальний характер та не відповідають тому обсягу знань, якими повинен володіти активний партійний діяч, що обіймає посаду голови студентської партії БНП свого району, що вбачається зі змісту відповідних протоколів (а.с.46-51,54-59).

Слід зазначити, що позивач в 2017 році отримав паспорт громадянина Бангладеш, особисто звернувшись до спеціального підрозділу та надавши всі необхідні документи. Як він стверджував, під час збору цих документів жодних проблем у нього не виникало.

В березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до посольства Індії, де йому надали візу для виїзду з Бангладеш до Індії. Перед виїздом із Індії він звернувся до польського агентства, яке знаходиться в Бангладеш, де йому надали запрошення на роботу в Польщі. Потім позивач легально літаком прибув до Індії, де перебував 2 місяці, та 28 березня 2018 року він звернувся до Польського посольства, надавши всі необхідні документи для виїзду до Польщі, але йому було відмовлено.

Отже, документування національним паспортом та вільний виїзд з країни громадянської належності у березні 2018 року до Індії і 23 червня 2018 року до Росії свідчить про відсутність реального переслідування позивача з боку влади Бангладеш.

За інформацією підрозділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Сумській області від 24.05.2019 р. №341/23-2019 ОСОБА_1 за обліками Генерального секретаріату Інтерполу не значиться.

Таким чином, відсутні вагомі підстави вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Слід зазначити, що потрапивши на територію України незаконним шляхом, позивач порушив вимоги пункту 2 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (незаконний перетин кордону України ОСОБА_1 здійснив 12.08.2018р.)

Тобто позивач лише через дев`ять місяців нелегального перебування в Україні звернувся за отриманням необхідних підтверджуючих документів (а.с.37-39). Саме тому, опираючись на міжнародні принципи та стандарти у сфері визначення статусу біженця та додаткового захисту, тривалий строк між виїздом заявника з країни громадянської належності та датою звернення за захистом може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди.

З огляду на вищевикладене, у розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивач не є біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Натомість, інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на його особистих суперечливих твердженнях, спростованих інформацією з інших джерел.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (caseofChuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975р. у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018р. (справа № 802/2236/17-а).

Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені ним у рішенні «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988р., відповідно до яких запорукою правильного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг цих повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування, рішення органу має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дій) суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень (у тому числі колегіальний орган) прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Вирішуючи дану справу по суті, суд враховує і висновки ЄСПЛ у рішенні від 15.05.2012р. № 52077/10 в справі «С.Ф. та інші проти Швеції (S.F. and Others v. Sweden)», в якому серед іншого зазначено, що будучи обізнаним про повідомлення щодо серйозних порушень прав людини в Ірані, Суд не знаходить, що вони носять такий характер, аби показати, самі по собі, що було б порушенням Конвенції, якби заявник був повернутий в цю країну. Суд повинен встановити, чи дійсно особиста ситуація заявників така, що їх повернення в Іран суперечитиме статті 3 Конвенції (пункт 64). Для того щоб визначити, чи є індивідуальний, реальний ризик жорстокого поводження, Суд має розглянути передбачувані наслідки висилки заявників до Ірану, маючи на увазі загальну ситуацію в країні та їх особисті обставини (див. «Вілвараджа та інші проти Великобританії», постанова від 30.10.1991р., Серія А,. 215, § 108 в кінці) (пункт 65).

Отже, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги громадянина Бангладеш ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, третя особа: Державна міграційна служба України, про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 30 січня 2020 року

Суддя О.О. Осіпова