Справа № 320/7329/19
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2020-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2020 року 320/7329/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Балаклицького А.І., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківвода" до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка Івана Павловича про визнання протиправним та скасування постанов, стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Білоцерківвода" звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка Івана Павловича, в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 09.12.2019 у виконавчому провадженні №60837028;

- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 13.12.2019 у виконавчому провадженні №60837028;

- стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка Івана Павловича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківвода" основну винагороду в сумі 23967,69 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Голяченком Іваном Павловичем було винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 09.12.2019 та постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 13.12.2019 у виконавчому провадженні №60837028.

Так, в рамках виконавчого провадження №60837028 було здійснено примусове виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.06.2019 у справі №357/12491/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2019, про стягнення з ТОВ "Білоцерківвода" на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в сумі 237303,87 грн. та судових витрат в сумі 2373,03 грн.

Позивач наголосив на тому, що відповідач незаконно прийняв оскаржувані постанови, оскільки він своєчасно не повідомив товариство про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.06.2019 у справі №357/12491/18, про арешт майна боржника та про арешт коштів на банківських рахунків, що призвело до того, що списання коштів з рахунків товариства на виконання даного судового рішення відбулось ще до отримання товариством постанов про відкриття виконавчого провадження, про арешт майна боржника та про арешт коштів на банківських рахунках.

При цьому, позивач зауважив, що вчасно не отримавши постанови про відкриття виконавчого провадження, про арешт майна боржника та про арешт коштів на банківських рахунках, він не мав жодної можливості самостійно виконати рішення суду та не нести додаткових витрат, у зв`язку з цим позивач вважає, що відповідач не надав йому терміну для добровільного погашення суми коштів по виконавчому документу, що призвело до позбавлення права боржника самостійно виконати судове рішення.

Крім того, позивач зауважив, що станом на момент прийняття оскаржуваних постанов остаточне рішення у справі №357/12491/18 ще не прийнято, оскільки дана справа перебуває на розгляді у Касаційному цивільному суді і даним судом 04.11.2019 витребувано справу із суду першої інстанції.

Щодо постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 13.12.2019 у виконавчому провадженні №60837028 позивач у позовній заяві зазначив, що вона також є протиправною, оскільки зроблений відповідачем розрахунок витрат на проведення виконавчих дій є завищеним, необґрунтованим та документально не підтвердженим. Крім того, з даної постанови не вбачається, що наведені відповідачем витрати на проведення виконавчих дій були понесені саме у виконавчому провадженні №60837028.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в яком просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що ним правомірно прийнято оскаржувані постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 09.12.2019 та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 13.12.2019, оскільки в рамках виконавчого провадження №60837028 було здійснено примусове виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.06.2019 у справі №357/12491/18, яке набрало законної сили 25.09.2019.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.01.2020 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 03.02.2020.

У судове засідання, призначене на 03.02.2020, з`явились представник позивача та відповідач.

До початку розгляду справи по суті учасники справи подали до суду заяви про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За приписами ч. 4 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Враховуючи те, що учасники справи звернулись з клопотаннями про розгляд справи в порядку письмового провадження та зважаючи на строк розгляду даної справи, встановлений частиною 4 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.06.2019 у справі №357/12491/18 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківвода" на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в сумі 237303,87 грн. та судові витрати в сумі 2373,03 грн., всього 239676,90 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2019 у справі №357/12491/18 апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківвода" та ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.06.2019 залишено без змін.

Отже, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.06.2019 у справі №357/12491/18 набрало законної сили 25.09.2019.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 04.11.2019 відкрито касаційне провадження у справі №357/12491/18 та витребувано з Білоцерківського міськрайонного суду Київської області цивільну справу №357/12491/18.

При цьому, судом встановлено, що згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду не вирішувалось питання про зупинення виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.06.2019 у справі №357/12491/18.

07 листопада 2019 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було видано виконавчий лист №357/12491/18 щодо примусового виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.06.2019 у справі №357/12491/18.

Відповідно до вимог частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

09 грудня 2019 року від ОСОБА_1 (стягувача) до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка Івана Павловича надійшла заява про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.11.2019 №357/12491/18.

09 грудня 2019 року на підставі виконавчого листа №357/12491/18, виданого 07.11.2019, приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Голяченком Іваном Павловичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60837028 про стягнення з ТОВ "Білоцерківвода" на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в сумі 237303,87 грн. та судові витрати в сумі 2373,03 грн., всього 239676,90 грн.

Пунктом 3 вказаної постанови вказано стягнути з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 23967,69 грн..

Стягувачем у виконавчому провадженні №60837028 є ОСОБА_1 , боржником - Товариство з обмеженою відповідальністю "Білоцерківвода".

Одночасно з відкриттям виконавчого провадження ВП №60837028 приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Голяченком Іваном Павловичем було винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 09.12.2019, відповідно до якої постановлено стягнути з боржника ТОВ "Білоцерківвода" основну винагороду у сумі 23967,69 грн.

У вказаній постанові приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Голяченком Іваном Павловичем наведений Розрахунок основної винагороди за ВП №60837028, відповідно до якого розмір основної винагороди за виконавчим провадженням розраховується за формулою:

А х 10% = W, де А - сума, що підлягає стягненню або вартість майна, що підлягає передачі за виконавчим документом; а W - сума основної винагороди приватного виконавця.

Таким чином, розрахунок основної винагороди приватного виконавця складає: 239676,90 грн. х 10% = 23967,69 грн.

Крім того, 09 грудня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Голяченком Іваном Павловичем були винесені постанови про арешт майна боржника ВП №60837028 та про арешт коштів боржника ВП №60837028.

Вказані постанови були направлені на адресу позивача 10.12.2019 та отримані останнім 12.12.2019, що підтверджується фіскальним чеком від 10.12.2019, списком згрупованих поштових відправлень №13330 та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №375, в якому зазначено, які постанови були направлені даним поштовим відправленням на адресу позивача.

З матеріалів виконавчого провадження, наданих відповідачем на вимогу суду, вбачається, що на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконання виконавчого документа №357/12491/18, виданого 07.11.2019, надійшли 11.12.2019 грошові кошти у сумі 1157,74 грн., 11.12.2019 грошові кошти у сумі 126084,03 грн., 12.12.2019 грошові кошти у сумі 136402,82 грн., 12.12.2019 грошові кошти у сумі 8313,08 грн. та 13.12.2019 грошові кошти у сумі 120,00 грн.

13 грудня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Голяченком Іваном Павловичем винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП №60837028, відповідно до якої постановлено стягнути з боржника ТОВ "Білоцерківвода" витрати на проведення виконавчих дій у сумі 875,50 грн.

Відповідно до вказаної постанови витрати на загальну суму 875,50 грн. були понесені на такі види виконавчих витрат, а саме:

- користування АСВП - 1 х 69,00 грн.;

- виготовлення документів виконавчого провадження: папір - 98 х 0,58 грн. = 56,84 грн.; конверти - 21 х 0,92 грн. = 19,32 грн.; друк та обслуговування оргтехніки - 109,76 грн. (196 х 0,56 грн.); канцелярські приладдя - 34,00 грн.; знаки поштової оплати (марки) - 15,00/31,00 грн. х 31 = 434 грн.; папка на зав`язках - 1 х 7 грн. = 7,00 грн.; витрати на мастильно-паливні матеріали - 145,58 грн.

13 грудня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Голяченком Іваном Павловичем винесені постанови про зняття арешту з майна ВП №60837028 та про зняття арешту з коштів ВП №60837028.

17 грудня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Голяченком Іваном Павловичем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №60837028.

У вказаній постанові встановлено фактичне виконання рішення суду в повному обсязі та на депозитний рахунок приватного виконавця надійшли кошти в достатньому розмірі для погашення заборгованості на користь стягувача, стягнення основної винагороди приватного виконавця та сплати суми витрат виконавчого провадження.

Зі змісту постанови про закінчення виконавчого провадження вбачається, що вона прийнята на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження".

17 грудня 2019 року в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження були припинені обтяження, що підтверджується відповідними витягами, копії яких наявні в матеріалах справи.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди та постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовано нормами Конституції України, Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" від 02.06.2016 №1403-VIII (далі - Закон №1403-VIII) та Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №1403-VIII примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону №1403-VIII завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Частиною 1 статті 1 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з положеннями частини 1 статті 2 Закону №1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад як, зокрема, верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, а також гласності та відкритості виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, а саме: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Статтею 5 Закону №1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Нормами статті 31 Закону №1403-VIII передбачено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання статті 31 Закону №1403 постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок).

Відповідно до вимог пункту 19 Порядку, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Згідно зі статтею 45 Закону №1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону №1404-VIІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Таким чином, примусове виконання рішення розпочинається з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. При цьому, вже під час відкриття виконавчого провадження визначається виконавчий збір.

Відповідно до частини 2 статті 27 Закону №1404-VIІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Водночас, суд звертає увагу на те, що частиною 9 статті 27 Закону №1404-VIІІ передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно частини 4 статті 27 Закону №1404-VIІІ державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Водночас, частиною 7 статті 31 Закону №1403-VIІІ передбачено, що приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Таким чином, з огляду на положення вищезазначених норм суд приходить до висновку, що постанова про стягнення основної винагороди приватного виконавця виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Однак, стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру залежить від суми фактично стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі. Тобто, розмір основної винагороди стягується пропорційно від фактично стягнутої суми за виконавчим документом в силу положень статті 31 Закону №1403-VIІІ та пункту 19 Порядку.

Як було встановленому судом, предметом виконавчого провадження ВП №60837028 є стягнення з ТОВ "Білоцерківвода" на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в сумі 237303,87 грн. та судові витрати в сумі 2373,03 грн., всього 239676,90 грн.

Суд звертає увагу, що в постанові приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка Івана Павловича про стягнення з боржника основної винагороди від 09.12.2019 ВП №60837028 вказано, що основна винагорода стягується в порядку встановленому для стягнення виконавчого збору, та процитовано норму, що регламентує порядок стягнення такого (збору).

Окрім того, вказана постанова про стягнення з боржника основної винагороди містить розрахунок стягнення основної винагороди приватного виконавця. Розмір винагороди у даному випадку визначено вірно, а саме зазначено, що сума, яка підлягає стягненню за виконавчим документом, складає 239676,90 грн., а тому 10% від неї це винагорода, що складає 23967,69 грн. (239676,90 грн. х 10% = 23967,69 грн.).

При цьому, суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що приватний виконавець позбавив добровільно виконати рішення суду, що призвело до несення боржником додаткових витрат у вигляді сплати основної винагороди відповідачу, оскільки стягнення основної винагороди (виконавчого збору), крім визначених законом випадків, коли основна винагорода (виконавчий збір) не стягується, пов`язується з початком примусового виконання. Початок примусового виконання рішення приватний виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди (виконавчого збору).

Оскільки на час відкриття виконавчого провадження відомості про повне виконання боржником рішення суду в добровільному порядку у приватного виконавця були відсутні, тому приватним виконавцем правомірно одночасно з відкриттям виконавчого провадження прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №808/3791/16, від 18.10.2018 у справі №442/2670/17 та від 13.03.2019 у справі №812/1413/17.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, приватний виконавець Голяченко І.П., приймаючи спірну постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 09.12.2019, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством, а тому оскаржувана постанова є правомірною і скасуванню не підлягає.

Враховуючи те, що постанова приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди від 09.12.2019 прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством, тому вимога позивача про стягнення з відповідача на користь ТОВ "Білоцерківвода" коштів у сумі 23967,69 грн. задоволенню не підлягає.

Щодо вимог в частині скасування постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 13.12.2019 у виконавчому провадженні №60837028, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 42 Закону №1404-VIІІ кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Відповідно до абзаців 2 та 3 частини 3 статті 42 Закону №1404-VIІІ, витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Аналогічна норма передбачена частиною 10 статті 31 Закону №1403-VIІІ.

Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2830/5 "Про встановлення Видів та розмірів витрат виконавчого провадження", зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 за №1300/29430, затверджені Види та розміри витрат виконавчого провадження.

Відповідно до розділу І "Види витрат виконавчого провадження" Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2830/5, належать:

1. Виготовлення документів виконавчого провадження: папір; копіювання, друк документів; канцтовари.

2. Пересилання документів виконавчого провадження: конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку.

3. Послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій: експертів, спеціалістів; зберігачів; перекладачів; суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання; суб`єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій.

4. Послуги поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум.

5. Проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини.

6. Послуги перевезення, зберігання арештованого майна, у тому числі транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці.

7. Банківські послуги при операціях з іноземною валютою.

8. Сплата судового збору.

9. Плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України №1404-VIII "Про виконавче провадження" плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

10. Інші витрати виконавчого провадження, здійснені під час проведення виконавчих дій.

Відповідно до розділу ІІ "Розміри витрат виконавчого провадження" Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2830/5, визначено:

1. Розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 1, 3, 6, 7, 10 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до вартості товарів і послуг, зазначеної у відповідних договорах.

Розміри витрат за транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці визначаються наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Міністерства фінансів України від 10 жовтня 2013 року №967/1218/869 "Про затвердження розмірів плат за транспортування і зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів на спеціальних майданчиках (стоянках)", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2013 року за №1887/24419.

2. Розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 2, 4 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються згідно з тарифами Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта".

3. Розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пункті 5 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до вартості розшукових дій, визначених законодавством.

4. Розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пункті 8 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до ставок судового збору, затвердженого Законом України "Про судовий збір".

5. Розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пункті 9 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до встановленого Міністерством юстиції України розміру оплати.

6. Відповідні структурні підрозділи (спеціалісти) Міністерства юстиції України, головних територіальних управлінь юстиції, що відповідають за закупівлю товарів і послуг, протягом п`яти робочих днів з дати укладання договору про закупівлю товарів і послуг, визначених пунктами 1, 2, 3, 6, 7, 10 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, повідомляють Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції та відділи державної виконавчої служби про вартість закупівлі одиниці товару і послуги. На підставі наданої інформації державний виконавець визначає розмір витрат виконавчого провадження.

Розміри витрат виконавчого провадження, які стягнуті до проведення процедури закупівлі відповідних товарів і послуг, визначаються на підставі вартості раніше придбаних товарів і послуг.

Приватний виконавець визначає розмір витрат виконавчого провадження на підставі документів про закупівлю (придбання) відповідних товарів і послуг.

Водночас, пунктом 2 розділу VI Інструкції передбачено, якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6, 8 частини першої статті 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9 - 15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.

У разі якщо при закінченні виконавчого провадження або поверненні виконавчого документа витрати виконавчого провадження не були стягнуті, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що витрати виконавчого провадження - це фактично понесені державним виконавцем витрати під час організації та проведення виконавчих дій (витрати на пересилку поштової кореспонденції; друк документів, тощо). Такі витрати компенсуються за рахунок боржника, незалежно від до того чи виконано рішення боржником у добровільному порядку.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 05.04.2019 у справі №296/3226/17, від 29.11.2018 у справі №748/1049/17.

З оскаржуваної постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, винесених приватним виконавцем на підставі статті 42 Закону України "Про виконавче провадження", стягнуто з позивача 875,50 грн. витрат виконавчого провадження.

В оскаржуваній постанові від 13.12.2019 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження наведено розрахунок витрат, відповідно до якого сума, що підлягає стягненню, складається з наступного:

- користування АСВП - 1 х 69,00 грн.;

- виготовлення документів виконавчого провадження: папір - 98 х 0,58 грн. = 56,84 грн.; конверти - 21 х 0,92 грн. = 19,32 грн.; друк та обслуговування оргтехніки - 109,76 грн. (196 х 0,56 грн.); канцелярські приладдя - 34,00 грн.; знаки поштової оплати (марки) - 15,00/31,00 грн. х 31 = 434 грн.; папка на зав`язках - 1 х 7 грн. = 7,00 грн.; витрати на мастильно-паливні матеріали - 145,58 грн.

При цьому, Закон №1404-VIII не покладає на державного або приватного виконавця обов`язок документально фіксувати здійснення всіх витрат виконавчого провадження та надсилати докази їх здійснення сторонам виконавчого провадження.

Таким чином, відповідачем правомірно зазначено в оскаржуваній постанові суму витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 875,50 грн., враховуючи розрахунок витрат про зазначення обсягу та розміру усіх складових загальної суми витрат виконавчого провадження, отже спірна постанова прийнята на підставі та у відповідності до приписів чинного законодавства України.

Відносно доводів позивача, що приватним виконавцем неправомірно прийнято постанови про арешт майна боржника ВП №60837028 та про арешт коштів боржника ВП №60837028, а також при вирішенні питання про відкриття виконавчого провадження у даному виконавчому провадженні ним не враховано те, що справа №357/12491/18 перебуває на розгляді у Касаційному цивільному суді і даним судом 04.11.2019 витребувано справу із суду першої інстанції, то суд звертає увагу на те, що вказані постанови приватного виконавця не є предметом розгляду даної справи та суд позбавлений надавати їм будь-яку правову оцінку, оскільки такі постанови приватного виконавця оскаржуються до суду, який видав виконавчий лист.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду даної справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Проте, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а також не спростовано доводи відповідача.

При цьому, в ході судового розгляду відповідачем було доведено правомірність прийняття оскаржуваних постанов.

З огляду на зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Балаклицький А. І.