Справа № 460/1622/19
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції : Комшелюк Т.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/1622/19 пров. № 857/11897/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Макарика В.С., Матковської З.М.

за участю секретаря судового засідання: Галаз Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства «Радивилівтеплосервіс» Радивилівської районної ради Рівненської області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2019 року у справі № 460/1622/19 за адміністративним позовом Комунального підприємства «Радивилівтеплосервіс» Радивилівської районної ради Рівненської області до Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ :

08.07.2019р. позивач Комунальне підприємство «Радивилівтеплосервіс» Радивилівської районної ради Рівненської області звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення № від 08.06.2018р.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06.09.2019р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Комунальне підприємство «Радивилівтеплосервіс» Радивилівської районної ради Рівненської області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06.09.2019р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

30.01.2020р. на адресу суду надійшло клопотання від апелянта про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю забезпечити участь уповноваженого представника у судове засідання.

Проте, колегія суддів не приймає до уваги клопотання Комунального підприємства «Радивилівтеплосервіс» Радивилівської районної ради Рівненської області про відкладення розгляду справи, оскільки апелянт не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника.

Неможливість такої заміни та неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах. Проте, доказів такої неможливості апелянтом не надано.

Отже, враховуючи розумні строки розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку, що наведені у клопотанні мотиви не можуть вважатись поважними причинами за яких суд зобов`язаний відкласти розгляд справи по суті, а тому розглядає справу за наявними матеріалами справи.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

ст.229 КАС України передбачено, що фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Як видно з матеріалів справи, 15.05.2018р. контролюючим органом проведена камеральна перевірки своєчасності сплати узгодженого податкового зобов`язання до бюджету Комунальним підприємством «Радивилівтеплосервіс» Радивилівської районної ради Рівненської області, за результатами якої складений акт від 15.05.2018р. № 58/17-00-51-01/36549940.

Так, позивач порушив граничний строк узгодженої суми податкового зобов`язання з податку на додану вартість, а саме п. 57.1 ст. 57 Податкового кодексу України.

Зокрема, із змісту акту камеральної перевірки від 15.05.2018р. № 58/17-00-51-01/36549940 видно, що позивач порушив терміни сплати узгодженого податкового зобов`язання з податку на додану вартість, а саме:

- за податковою декларацією з податку на додану вартість від 20.04.2017р. з терміном сплати до 30.04.2017р., яке фактично сплачено 30.10.2017р. на суму 1532,25 грн, що складає 183 дні затримки сплати; 29.11.2017р. на суму 10123,35 грн та на суму 9876,65 грн, що складає 213 дні затримки сплати; 26.12.2017р. на суму 22348,90 грн, що складає 240 днів затримки сплати;

- за податковою декларацією з податку на додану вартість від 18.05.2017р. з терміном сплати до 30.05.2017р. яке фактично сплачено 26.12.2017р. на суму 18512,00 грн, що складає 210 днів затримки сплати;

- за податковою декларацією з податку на додану вартість від 19.06.2017р. з терміном сплати до 30.06.2017р., яке фактично сплачено 26.12.2017р. на суму 5982,00 грн, що складає 179 днів затримки сплати;

- за податковим повідомленням-рішенням форми «Ш» від 12.07.2017р. № з терміном сплати до 03.08.2017р., яке фактично сплачено 30.01.2018р. на суму 3104,45грн, на суму 205,40 грн, на суму 126,20 грн, на суму 1232,80 грн, на суму 2000,00грн, на суму 877,80 грн, на суму 2465,70 грн, на суму 2303,95 грн, на суму 5500,00грн, на суму 3000,00грн, на суму 400,00 грн, на суму 2268,05 грн, на суму 947,00грн,на суму 994,60 грн, на суму 6859,95 грн, на суму 53,00грн,на суму 1400,00грн,на суму 2200,00 грн, на суму 1122,20 грн, на суму 120,85 грн, на суму 1500,00грн,на суму 2440,85 грн, на суму 1630,40грн,на суму 739,15грн,що складає 180 днів затримки сплати.

- за податковою декларацією з податку на додану вартість від 18.07.2017р. з терміном сплати до 30.07.2017р., яке фактично сплачено:

- 26.12.2017р. на суму 3735,80 грн та на суму 8076,35 грн, що складає 149 днів затримки сплати;

- 30.01.2018р. на суму 23957,85грн, що складає 184 дні затримки сплати;

- за податковою декларацією з податку на додану вартість від 16.08.2017р. з терміном сплати до 30.08.2017р., яке фактично сплачено 30.01.2018р. на суму 12889,00 грн, що складає 153 дні затримки сплати;

-за уточнюючим розрахунком з податку на додану вартість від 05.10.2017р. з терміном сплати до 05.10.2017р., яке фактично сплачено:

- 30.01.2018р. на суму 11531,60 грн, що складає 117 днів затримки сплати;

- 01.03.2018р. на суму 5730,40 грн, що складає 147 днів затримки сплати.

- за податковою декларацією з податку на додану вартість від 17.10.2017р. з терміном сплати до 30.10.2017р., яке фактично сплачено 01.03.2018р. на суму 16382,00 грн, що складає 122 дні затримки сплати;

- за податковим повідомленням-рішенням форми «Ш» від 15.11.2017р. № з терміном сплати до 13.12.2017р., яке фактично сплачено:

- 01.03.2018р. на суму 3724,15 грн, на суму 948,00 грн, на суму 90,00 грн, що складає 78 днів затримки сплати;

- 30.03.2018р. на суму 103,60грн,на суму 2226,60грн,на суму 670,00грн,на суму 3653,15грн,на суму 945,20 грн, на суму 1780,60 грн, на суму 9923,35 грн, на суму 5435,00 грн, на суму 346,85 грн, на суму 4046,50 грн, на суму 4236,20 грн, на суму 12779,95 грн, на суму 5695,40 грн, що складає 107 днів затримки сплати;

- за податковою декларацією з податку на додану вартість від 17.11.2017р. з терміном сплати до 30.12.2017р., яке фактично сплачено 01.03.2018р. на суму 11105,00 грн, що складає 91 день затримки сплати;

- за податковою декларацією з податку на додану вартість від 18.12.2017р. з терміном сплати до 30.12.2017р., яке фактично сплачено:

- 30.03.2018р. на суму 3211,15 грн, що складає 90 днів затримки сплати;

- 27.04.2018р. на суму 30000,00 грн, що складає 118 днів затримки сплати.

Апелянт стверджує, що вищевказані податкові зобов`язання сплачував з березня 2017р., що підтверджується платіжними дорученнями та виписками з банку. (а.с. 72-87 )

Проте, як видно з картки особового рахунку платника на момент сплати вказаних платежів у позивача наявний податковий борг з податку на додану вартість станом на 28.02.2017р. 275948,39 грн., 31.12.2017рр. 262349,84 грн.

На підставі акту перевірки від 15.05.2018р. № 58/17-00-51-01/36549940, податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Ш» від 08.06.2018р. № , яким до Комунального підприємства «Радивилівтеплосервіс» Радивилівської районної ради Рівненської області застосований штраф у розмірі 20%, що становить 59 018 грн.

ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В п. 203.1 ст.203 Податкового кодексу України передбачено, що податкова декларація подається за базовий звітний ( податковий ) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного ( податкового ) місяця.

Обчислення та перерахування коштів до Державного бюджету України податку на додану вартість також врегульовані нормами п. 200.1, п. 200.2 ст. 200, п. 203.1, п. 203.2 ст. 203 Податкового кодексу України.

В разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків, про що зазначено п. 87.9 ст. 87 Податкового кодексу України.

З системного аналізу п. 87.9 ст. 87, п. 109.1 ст. 109, п. 109.2 ст. 109, п. 110. ст. 110, п. 111.1 ст. 111, п. 111.2 ст. 111, п. 112.1 ст. 112 Податкового кодексу України видно, що платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання зазначену у поданій ним податковій декларації та законом встановлено обов`язок податкового органу здійснювати зарахування коштів, що сплачує платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення, незалежно від напрямку сплати, визначеного платником податків, а платнику податків встановлено заборону спрямовувати кошти на погашення грошового зобов`язання перед погашенням податкового боргу ( крім випадку спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування).

Відповідно до п. 57.1 ст. 57 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

п. 31.1 ст. 31 Податкового кодексу України передбачено, що строком сплати податку та збору визначається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір не сплачений у визначений строк, вважається не сплачений своєчасно.

В п. 126.1 ст. 126 Податкового кодексу України видно, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених п. 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу, при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання у розмірі 20 % погашеної суми податкового боргу.

Отже, аналіз норм дає підстави вважати, що об`єктом застосування штрафу є погашена сума податкового боргу, спосіб погашення значення не має. (є це самостійна сплата чи примусове стягнення).

За положеннями п.п.14.1.152 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України це зменшення абсолютного значення суми такого боргу, підтверджене відповідним документом.

Відповідальність у вигляді штрафу не поставлена в залежність від способу та порядку погашення податкового боргу (добровільного чи примусового, в повній сумі або частинами).

Тобто, незалежно від того, в який спосіб погашено податковий борг апелянтом- із застосуванням п. 87.9 ст. 87 Податкового кодексу України, шляхом зарахування коштів сплачених боржником, в рахунок погашення податкового боргу, чи в інший спосіб, чинне законодавство не звільняє платника податків від відповідальності у вигляді штрафу передбаченого в п. 126.1 ст. 126 Податкового кодексу України за затримку узгодженого грошового зобов`язання.

Аналогічну позицію застосування положень ст.87, ст.126 Податкового кодексу України викладено в постановах Верховного Суду від 13.02.2018р. в справі № 808/2290/17, від 05.06.2018р. в справі № 821/1750/17.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки податковий орган як суб`єкт владних повноважень діяв в межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України. Внаслідок порушення позивачем свого обов`язку щодо своєчасності сплати узгодженого податкового зобов`язання у строки, встановлені законом, відповідач правомірно застосував до позивача штрафні санкції в порядку та розмірах визначених Податковим кодексом України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги платіжні доручення за період з березень-грудень 2017 року. Оскільки, платежі, які надходили від позивача у цьому періоді зараховувались податковим органом у рахунок погашення податкового боргу який станом на 28.02.2017 р. - 275 948,69 грн. 31.12.2017р.- 262 349,84 грн. Чинним Податковим кодексом України встановлено обов`язок податкового органу здійснювати зарахування коштів, що сплачує платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення, незалежно від напрямку сплати, визначеного платником податків.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки колегії суддів.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Радивилівтеплосервіс» Радивилівської районної ради Рівненської області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2019 року у справі № 460/1622/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Суддя Н.В. Бруновська

Суддя В.Я. Макарик

Суддя З.М. Матковська

Постанова складена в повному обсязі 10.02.2020р.