Справа № 640/92/20
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2020-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2020 року м. Київ № 640/92/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаОболонського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 ,
провизнання неправомірною та скасування постанови,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - відповідач, виконавча служба) про визнання неправомірною та скасування постанови від 23 жовтня 2019 року в рамках виконавчого провадження №7530380 про стягнення на користь ОСОБА_2 (далі по тексту - третя особа) аліментів у розмірі ј частини заробітку по виконавчому листу №2-7390 від 29 грудня 2006 року.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що заборгованість позивача перед третьою особою виникла до 2018 року. а відповідальність у вигляді штрафу за несплату аліментів, яка передбачена абзацом третім частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» введена з 28 серпня 2018 року. Відтак, на думку позивача, він не міг передбачити наслідки несплати ним аліментів, оскільки коли утворювалась відповідна заборгованість, законодавство не передбачало накладення штрафу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 січня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження. Зобов`язано відповідача протягом 5 днів з дня отримання даної ухвали, враховуючи скорочені строки розгляду справи, подати до суду належним чином засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, на адресу суду надіслав клопотання в якому просив розгляд справи проводити у його відсутність, доводи, викладені у позовній заяві, підтримує. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, копій матеріалів виконавчого провадження не надав, правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, письмових пояснень чи заперечень на адресу суду не направила.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2006 року у справі №2-7390 задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та стягнуто з останнього аліменти на утримання доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 25% всіх видів доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 12 грудня 2006 року і до повноліття дитини.

Деснянським районним судом м. Києва 29 грудня 2006 року видано виконавчий лист №2-7390.

Державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Оболонського РУЮ у м. Києві Дмитрашем В.В. 21 травня 2007 року прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі заяви ОСОБА_3 (виконавче провадження №7530380).

Державним виконавцем Оболонського районного відділу ДВС місто Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Хижняк І.О. 23 жовтня 2019 року прийнята постанова про накладення штрафу у розмірі 124 040,40 грн.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, вважаючи її такою, що порушує права та законні інтереси позивача, останній звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує, що умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом першим частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Приписами статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, предметом оскарження у даній справі є постанова державного виконавця від 23 жовтня 2019 року у виконавчому провадженні ВП №7530380, якою на позивача накладено штраф в розмірі 124 040,40 грн у зв`язку з наявною заборгованістю по сплаті аліментів.

Частиною першою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

У відповідності до частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.

При цьому, суд звертає увагу, що статтю 71 Закону «Про виконавче провадження» доповнено частиною чотирнадцятою у зв`язку з прийняттям 03 липня 2018 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» №2475-VIII, який вступив в дію з 28 серпня 2018 року.

Разом з тим, згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Відповідно до пункту другого рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі №1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (щодо зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів) в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, особа має нести відповідальність за діяння на підставі закону, що був чинним на час його вчинення, крім випадків, коли новий закон пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинення такого діяння.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, дає суду підстави для висновку про неправомірність застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.

Неприпустимість зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є одним з аспектів загальновизнаного принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, який відповідно до частини першої статті 8 Конституції України визнається і діє в Україні.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів закріплений також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Таким чином, оскільки заборгованість позивача щодо сплати аліментів утворилась до серпня 2018 року, при цьому відповідальність у вигляді штрафу за несплату аліментів, яка передбачена частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», яка введена в дію Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» лише з 28 серпня 2018, тому, з огляду на вказані обставини, позивач не міг передбачити настання такої відповідальності у зв`язку з несвоєчасністю сплати/несплатою аліментів.

Враховуючи положення статті 58 Конституції України, суд вважає, що підстави для притягнення позивача до відповідальності за порушення, яке передбачено абзацом третім частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні, оскільки на момент виникнення заборгованості по сплаті аліментів така відповідальність чинним законодавством передбачена не була.

Вказані висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постановах Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2019 року (справа №620/29/19), від 22 серпня 2019 (справа №580/1697/19), ухвалах Верховного Суду від 22 липня 2019 року (справа №620/655/19) та від 01 серпня 2019 року (справа №440/1253/19) про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на те, що оскільки заборгованість позивача щодо сплати аліментів утворилась з 2006 року, а відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена абзацом третім частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» введена лише з 28 серпня 2018 року, то з урахуванням статті 58 Конституції України на позивача не може бути накладено штраф з розрахунку всієї суми заборгованості.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем надано належні та допустимі докази в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

При цьому суд враховує приписи пункту 2 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, та вважає за необхідне прийняти рішення про визнання протиправним та скасування рішення відповідача.

Враховуючи, що позивач у відповідності до приписів пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 23 жовтня 2019 року про накладення штрафу у розмірі 124 040,40 грн. в рамках виконавчого провадження №7530380.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Частина шоста статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Є.В. Аблов

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 09 жовтня 2012 року Баранівським РС УДМС України в Житомирській області, РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Оболонський районний відділ Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (02000, Київ, вул. Тимошенка, 2Д, )

Третя особа: ОСОБА_2 (паспорт громадянина України з безконтактним електронним носієм НОМЕР_4, орган видачі - 8026, дата оформлення 03 жовтня 2017 року, РНОКПП НОМЕР_3