Справа № 809/459/18
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2020-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2020 р. справа № 809/459/18

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Шумея М.В.,

секретаря судового засідання Шпак М.М.,

за участю: представника позивача Бобика Ю.І.,

відповідача Пікуляка О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного фахівця сектору нагляду/відділу муніципальної інспекції з благоустрою Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради Козинятко О.О. про визнання протиправним та скасування Припису №113 про усунення порушення вимог законодавства у сфері благоустрою, з підстав неправомірної вимоги про таке усунення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі, також - позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до головного фахівця сектору нагляду/відділу муніципальної інспекції з благоустрою Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради Козинятка Олександра Олександровича (надалі, також - відповідач) про визнання протиправним та скасування Припису №113 про усунення порушення вимог законодавства у сфері благоустрою, з підстав неправомірної вимоги про таке усунення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що дії відповідача стосовно винесення оскаржуваного Припису є протиправними, незаконними та вчинені всупереч вимогам чинного законодавства, зокрема, приписам Конституції України, Законів України «Про рекламу», «Про благоустрій населених пунктів», «Про перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності», а також Типовим правилам розміщення зовнішньої реклами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003. Представник позивача вказує на те, що оскаржений припис №113 складено в неробочий час за відсутності осіб, стосовно яких його складено, що зумовлює позбавлення можливості надати таким особам пояснення та захистити свої права.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.04.2018, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2018 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 18.12.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.04.2018 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2018 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

02.01.2020 адміністративна справа №809/459/18 надійшла до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.01.2020 призначено судовий розгляд даної справи.

У судовому засіданні представник позивача вимоги, викладені у позовній заяві підтримав у повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив та зазначив, що надаючи оскаржуваний припис, відповідач діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, визначений законодавством. Просив у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали позовної заяви, інші письмові докази, наявні у матеріалах адміністративної справи, суд встановив наступне.

Головним фахівцем сектору нагляду/відділу муніципальної інспекції з благоустрою Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради Козинятком Олександром Олександровичем 10.01.2018 складено Припис №113 про усунення порушень вимог законодавства, у зв`язку із виявленням можливого факту порушення Правил благоустрою міста Івано-Франківська, а саме пункту 16.1.5 розділу 16 у вигляді розміщення вивіски та об`єктів зовнішньої реклами на фасаді будинку по АДРЕСА_2 (а.с. 9).

Даним приписом позивача зобов`язано усунути виявлені порушення до 20.01.2018 шляхом надання дозвільних документів або ж демонтажу вивіски.

У зв`язку із неможливістю встановити особу власника магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», оскаржений припис відповідачем наклеєний на двері вказаного магазину, а також розміщено відповідне оголошення у газеті «Західний кур`єр», що підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами (а.с. 12).

Представником позивача 15.01.2018 на адресу відділу муніципальної інспекції з благоустрою Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради направлено запит, з проханням надати інформацію про підстави складення припису №113 від 10.01.2018 із зазначенням порушених позивачем норм; надати інформацію з описом про встановлені відповідачем порушення на момент складання припису, а також надати перелік дозвільних документів які у позивача вимагає відповідач (а.с. 10).

У відповідь на зазначений запит, представнику позивача Сектором нагляду/відділом муніципальної інспекції з благоустрою Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради направлено листа від 18.01.2018 за №07/24.07-07/18, у якому зазначено про те, що під час обстеження території міста 10.01.2018, головним фахівцем сектору нагляду муніципальної інспекції з благоустрою виявлено вивіску та об`єкти зовнішньої реклами, розміщені на фасаді будинку за адресою АДРЕСА_2, у зв`язку з чим складено та наклеєно на вхідні двері припис №113 від 10.01.2018 з вимогою надати дозвільні документи на розміщення об`єктів зовнішньої реклами та паспорт вивіски, погоджені відповідно до чинного законодавства. Також повідомлено про вимоги, встановлені Законом України «Про рекламу» від 03.07.1996 за №270/96-ВР, статтею 16 якого визначено, що розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад. Окрім цього, роз`яснено вимоги пункту 4 Порядку розміщення об`єктів зовнішньої реклами в м. Івано-Франківську, відповідно до якого, розміщення зовнішньої реклами проводиться виключно на підставі дозволів, що видаються уповноваженим органом за рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, а також, вимоги пункту 9.2 Правил розміщення вивісок в м. Івано-Франківську, згідно з яким, розміщення вивіски здійснюється виключно на підставі паспорта вивіски (а.с. 11).

Позивач, вважаючи припис головного фахівця сектору нагляду/відділу муніципальної інспекції з благоустрою Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради Козинятка Олександра Олександровича №113 від 10.01.2018 про усунення порушення вимог законодавства у сфері благоустрою протиправним, звернувся до суду з вимогою про його скасування.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (надалі, також - Закон №280/97-ВР).

Пунктом 2 частини першої статті 10 цього Закону встановлено, що до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить затвердження правил благоустрою територій населених пунктів.

Закон України «Про рекламу» від 0307.1996 за №270/96-ВР визначає засади рекламної діяльності в Україні, регулює відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами, а також надає правове визначення термінам реклама та вивіска.

Законом України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» від 06.09.2005 за №2806-IV визначено правові та організаційні засади функціонування дозвільної системи у сфері господарської діяльності і встановлено порядок діяльності дозвільних органів, уповноважених видавати документи дозвільного характеру, та адміністраторів.

Закон України «Про перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності» від 19.05.2011 за №3392-VI наводить вичерпний перелік документів дозвільного характеру у значенні, наведеному у Законі України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» та забороняє вимагати від суб`єктів господарювання отримання документів дозвільного характеру, які не внесені до Переліку, затвердженого цим Законом.

З метою встановлення єдиних вимог щодо благоустрою території населених пунктів запроваджено Типові правила благоустрою населених пунктів, затверджені наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 27.11.2017 за №310.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 за №2067 затверджено Типові правила розміщення зовнішньої реклами, які регулюють відносини, що виникають у зв`язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, та визначають порядок надання дозволів на розміщення такої реклами.

Відповідно до пункту 44 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено перелік власних (самоврядних) та делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку.

Зокрема, цією статтею врегульовано право виконавчих органів відповідних рад на організацію благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян, тощо.

Пунктом 13 частини першої цієї статті передбачено також право зазначених суб`єктів на видачу дозволу на розміщення реклами в порядку, встановленому законодавством.

Згідно частини 7 статті 8 Закону України «Про рекламу», розміщення інформації про виробника товару та/або товар у місцях, де цей товар реалізується чи надається споживачеві, у тому числі на елементах обладнання та/або оформлення місць торгівлі, а також безпосередньо на самому товарі та/або його упаковці, не вважається рекламою.

Частиною 6 статті 9 Закону України «Про рекламу» встановлено, що вивіска чи табличка з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать цій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщена на внутрішній поверхні власного чи наданого у користування особі приміщення, на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу в таке приміщення, не вважається рекламою.

Як уже вказано судом, Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 за №2067 затверджено Типові правила розміщення зовнішньої реклами, пунктом 48 яких встановлено вимоги до вивіски чи таблички, зокрема вони повинні розміщуватися без втручання у несучі конструкції, легко демонтуватися, щоб не створювати перешкод під час робіт, пов`язаних з експлуатацією та ремонтом будівель і споруд, на яких вони розміщуються; не повинні відтворювати зображення дорожніх знаків; не повинні розміщуватися на будинках або спорудах - об`єктах незавершеного будівництва; площа поверхні не повинна перевищувати 3 кв. м.

Також пунктом 48 Типових правил забороняється вимагати від суб`єктів господарювання будь-які документи для розміщення вивісок чи табличок, не передбачені законодавством.

Аналогічні правові норми викладені Верховним Судом у постанові від 18.07.2019 у справі №826/4757/18, в якій йдеться про подібні правовідносини.

Також суд звертає увагу, що згідно вимог статті 1 Закону України «Про перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності», забороняється вимагати від суб`єктів господарювання отримання документів дозвільного характеру, які не внесені до Переліку, затвердженого цим Законом. При цьому, дозвільні документи на вивіску у Переліку відсутні.

Як встановлено судом, позивач за адресою: АДРЕСА_2 (магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1»), провадить власну господарську (підприємницьку) діяльність.

Тобто, вивіска магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», як встановлено судом та підтверджується фотознімками, наявними у матеріалах справи (а.с. 62), знаходиться в місці реалізації позивачем господарської (підприємницької) діяльності, відповідно до основного виду діяльності, внаслідок чого, в силу частини 7 статті 8, частини 6 статті 9 Закону України «Про рекламу», вказана вивіска не є рекламою.

Суд зазначає, що не погоджується з доводами відповідача про те, що припис та акт про обстеження (огляд) території самі по собі не впливають на права та обов`язки суб`єкта, щодо якого вони складені, оскільки такі документи лише фіксують певні обставини та є носіями доказової інформації, на підставі якої в подальшому суб`єктом владних повноважень може бути прийняте відповідне рішення, оскільки оскаржуваний припис за своєю правовою природою є обов`язковою для виконання письмовою вимогою посадової особи щодо усунення порушень вимог законодавства, та у разі невиконання вимог припису, відповідно до його змісту, винна особа підлягає притягненню до адміністративної відповідальності, згідно статті 152 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Окрім того, суд зазначає, що відповідачем я суб`єктом владних повноважень не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх доводів, на що звертав увагу Верховний Суд в постанові від 18.12.2019 у даній справі. Так, згідно змісту акту обстеження території міста Івано-Франківська від 10.01.2018 за №106, є графа із зазначенням «у присутності свідків», «ПІБ, місце проживання, номер телефону, підпис». Натомість, даний акт підписано тільки працівниками відповідачами, та, як наслідок, суд не може встановити дійсний час складення відповідачем акту обстеження території міста Івано-Франківська від 10.01.2018 за №106 та оскарженого припису №113.

Суд звертає, що відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень не обґрунтував обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно складено оскаржений припис №113 про усунення порушення вимог законодавства у сфері благоустрою, з підстав неправомірної вимоги про таке усунення, внаслідок чого позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд звертає увагу про врахування положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A, пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позов підлягає до задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 1 статті 132 цього Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Таким чином, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, то в силу вимог частини 1 статті 132, частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією №1-3017К (а.с. 3).

Окрім того, у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1 статті 134 КАС України).

Відповідно до ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України). При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься договір про надання правничої допомоги від 15.01.2018 (а.с. 84), додаткова угода №1 до договору про надання правничої допомоги від 15.01.2018 (а.с. 85), акт виконаних робіт від 30.03.2018 (а.с. 86), акт виконаних робіт від 06.04.2018 (а.с. 87), квитанція до прибуткового касового ордеру №01-15/01 від 15.01.2018 на суму 1 500,00 грн., квитанція до прибуткового касового ордеру №02-30/03 від 30.03.2018 на суму 2 816,00 грн., квитанція до прибуткового касового ордеру №03-06/04 від 06.04.2018 на суму 704,00 (а.с. 88)

Відповідно до актів виконаних робіт, позивачу була надана правова допомога шляхом, зокрема, написання позовної заяви (4 години) та участі у судових засіданнях (1 година).

З огляду на зазначене, враховуючи, що рішенням суду позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені повністю, суми витрат на правничу допомогу, підлягають стягненню з Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради у розмірі 5 020,00 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати Припис Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради за №113 від 10.01.2018 про усунення порушення вимог законодавства у сфері благоустрою .

Стягнути з Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради (, вул. Незалежності, 7, м. Івано-Франківськ, 76000) на користь ОСОБА_1 (НОМЕР_1, АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Стягнути з Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради (, вул. Незалежності, 7, м. Івано-Франківськ, 76000) на користь ОСОБА_1 (НОМЕР_1, АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5020 (п`ять тисяч двадцять) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Шумей М.В.

Рішення складене в повному обсязі 03 лютого 2020 р.