Справа № 200/9668/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року справа №200/9668/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2019 року № 200/9668/19-а (головуючий суддя І інстанції - Чучко В.М.), складене у повному обсязі 08 листопада 2019 року у м. Слов`янськ Донецької області, за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про скасування статусу внутрішньо переміщеної особи, -

ВСТАНОВИВ:

01 серпня 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради (з урахуванням уточнень) про

- поновлення права позивача відкривати рахунки у будь-якому банку України на загальних підставах згідно з Конституцією України;

- зняття статусу внутрішньо переміщеної особи (а.с. 3, 14).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2019 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 45-47).

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою підтвердити, що позивач не має статусу внутрішньо переміщеної особи та підтвердити право позивача відкривати рахунки у будь-якому банку України на загальних підставах згідно з Конституцією України.

Крім того, позивач просив суд визнати дії Пенсійного фонду України по виплаті пенсії позивачу такими, що не відповідають Конституції та Законам України та виплатити заборгованість (а.с. 51-52).

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставину справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України (а.с. 17).

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 19 жовтня 2015 №, позивач є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території України м. Донецьк до м. Маріуполь, фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 37).

11 квітня 2018 року позивач звернувся до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради з заявою щодо зняття з нього статусу внутрішньо переміщеної особи (а.с. 5, 18).

Згідно листа Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 10 липня 2018 року, ОСОБА_1 перебував на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб м. Маріуполя Центрального району з 19 жовтня 2015 року по 31 березня 2017 року, дію довідки скасовано від 31 березня 2017 року. Станом на 10 липня 2018 року ОСОБА_1 не перебуває на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб в м. Маріуполі Центрального району (а.с. 4, 19).

Також, відповідно до листа Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 23 вересня 2019 року №56.3.4/40748 про надання інформації щодо ОСОБА_1 , згідно з даними Web-орієнтованої інформаційної технології формування сегменту «Облік ВПО» ОСОБА_1 станом на 20.09.2019 року на обліку у департаменті не перебуває (а.с. 30).

Фактично спірним питанням даної справи є наявність підстав для розгляду заяви позивача про зняття з нього статусу внутрішньо переміщеної особи.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є внутрішньо переміщеною особо, відтак його право відкривати рахунки у будь-якому банку України на загальних підставах згідно з Конституцією України не порушено.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з рішенням суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Статтею 4 Закону № 1706-VII визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 Розділу 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» в абзаці дев`ятому статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» слова "довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи" виключено.

Пунктом 4 частини 2 розділу І Закону України від 24 грудня 2015 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» доповнена частина 1 статті 4 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», яка наголошує, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад на підставі прийнятого рішення невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб відомості про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 квітня 2018 року позивач звернувся до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради з заявою щодо зняття з нього статусу внутрішньо переміщеної особи (а.с. 5, 18).

Однак, в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач прийняв рішення про скасування довідки внутрішньо-переміщеної особи, в численних листах відповідач наголошує, що статусу внутрішньо переміщеної особи у позивача не має з березня 2017 року, однак не посилається на рішення, яким такий статус було знято з позивача.

Окрім того, Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області в своєму листі від 06.02.2019 року за № 147/А-01-01-01 повідомило позивача, що за матеріалами адміністративної справи № 263/64-6/17, позивачу було поновлено виплату пенсії з квітня 2017 року , яка виплачувалась по вересень 2018 року , що підтверджує його статус внутрішньо переміщеної особи.

Отже в матеріалах справи відсутнє рішення прийняте за результатами розгляду заяви позивача, поданого 11 квітня 2018 року.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Суд апеляційної інстанції ще раз наголошує, що управлінням не прийнято рішення по суті вимог (перерахунок пенсії або відмова у його проведенні), не надано оцінки заяви позивача про такий перерахунок, відтак у суду відсутнє права на втручання в дискреційні повноваження управління щодо надання оцінки наявності у позивача права на спірний перерахунок, відтак позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача прийняти рішення про перерахунок пенсії з урахуванням виплаченої йому винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції є передчасними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 4 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 4 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо необхідності зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача про скасування довідки внутрішньо переміщеної особи та зняття з нього цього статусу та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

При цьому, вимоги позивача про поновлення права відкривати рахунки у будь-якому банку України на загальних підставах є незмістовними, оскільки позивачем взагалі не надано доказів порушення цього права шляхом відмови у відкритті такого рахунку.

Вимогам позивача (викладені в апеляційній скарзі) про визнання дії Пенсійного фонду України по виплаті пенсії позивачу такими, що не відповідають Конституції та Законам України та виплатити заборгованість суд апеляційної інстанції не надає оцінку, оскільки такі вимоги не були предметом розгляду у даній справі в суді першої інстанції.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради Європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2019 року № 200/9668/19-а -скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про скасування статусу внутрішньо переміщеної особи - задовольнити частково.

Зобов`язати Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради розглянути заяву ОСОБА_1 від 11 квітня 2018 року про скасування довідки внутрішньо переміщеної особи та зняття статусу внутрішньо переміщеної особи та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного суду, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 лютого 2020 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова