Справа № 1.380.2019.005238
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2020-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№1.380.2019.005238
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2020 року зал судових засідань № 11

Львівський окружний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Гулика А. Г.,

за участю:
секретаря судового засідання Кушика Д.-Й.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Роліної Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:
11.10.2019 до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до Львівського обласного військового комісаріату , місцезнаходження: 79005, м. Львів, вул. І. Франка, буд. 25 (далі відповідач), в якому позивач просить суд:

- зобов`язати Львівський обласний військовий комісаріат провести перерахунок вислуги років та зарахувати йому трирічний час навчання у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут до загального військового стажу перебування на військовій службі та внести зміни у відповідні документи.

Ухвалою від 15.10.2019 суддя залишив позовну заяву без руху.

Ухвалою від 25.11.2019 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно не зараховує позивачу у вислугу років період навчання у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут, оскільки законодавство, чинне на момент проходження навчання, передбачало таке зарахування. Позивач вважає, що відповідач протиправно відмовив у такому зарахуванні, виходячи із конституційного принципу, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

12.12.2019 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на час звернення позивача із рапортом, норма права, яка визначала, що початком перебування на військовій службі є день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), не діяла. До того ж, як станом на період навчання позивача у Львівському військовому ліцеї, так і на момент звернення останнього із рапортом про зарахування часу навчання, чинне законодавство такого виду військової служби, як навчання у ліцеях з посиленою військово-фізичною підготовкою не передбачало. Крім цього, позивач не міг перебувати на військовій службі через вік (13-15 років), оскільки для статусу військовослужбовця необхідне досягнення 18-річного віку. Представник відповідача також вказав, що Львівський військовий ліцей є видом загальноосвітнього навчально-виховного закладу для проходження підготовки до вступу у військові навчальні заклади.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила. Просила суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом директора Львівської республіканської спеціальної школи інтернату від 15.07.1991 №56 позивача зараховано на навчання в 9 клас Львівської республіканської спеціальної школи інтернату.

Наказом начальника Львівського військового ліцею імені Героїв Крут №67 від 22.06.1994 позивача випущено з ліцею, видано атестат про середню освіту звичайного зразка № 004996 від 22.06.1994.

Позивач звернувся до відповідача із рапортом, в якому просив зарахувати час навчання у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут до загального стажу військової служби.

02.09.2019 відповідач надав відповідь № 8844, в якій вказав, що навчання у військовому ліцеї не є навчанням у вищому військовому навчальному закладі, а є лише підготовкою до вступу у вищі військові навчальні заклади. Тому період навчання у військових ліцеях не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання в такому учбовому закладі не можна вважати проходженням військової служби згідно із Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII.

Приписами абзацу 4 частини першої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на період навчання позивача в ліцеї) визначено, що для допризовників, призовників і військовозобов`язаних початком перебування на військовій службі вважається день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом.

Разом з тим, вказана редакція статті діяла до внесення змін Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 18.06.1999 № 766-XIV, згідно з яким стаття викладена в іншій редакції, яка вже не пов`язувала початок перебування на військовій службі із днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею). Вказані зміни набули чинності з 31.07.1999.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) початком проходження військової служби вважається: 1) день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу; 2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації; 3) день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних; 4) день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Крім іншого, положеннями частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Статею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час навчання позивача у ліцеї) встановлено вичерпний перелік видів військової служби, до яких відносились: строкова військова служба; військова служба за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин; військова служба жінок за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу; військова служба за контрактом прапорщиків і мічманів; військова служба за контрактом курсантів (слухачів) військово-навчальних закладів і студентів кафедр військової підготовки (факультетів військової підготовки, відділень військової підготовки) вищих цивільних навчальних закладів; військова служба за контрактом офіцерського складу.

У редакції вказаної статті, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до видів військової служби відноситься: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Перебування на військовій службі громадян, які навчаються у військово-навчальних закладах, передбачено і у статті 25 вказаного Закону.

Таким чином, як станом на період навчання позивача у Львівському військовому ліцеї, так і на момент звернення останнього із заявою щодо здійснення розрахунку його вислуги років, чинне законодавство такого виду військової служби, як навчання у ліцеях з посиленою військово-фізичною підготовкою у переліку не передбачало. Тому суд відхиляє доводи позивача про те, що Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», (чинний в період його навчання) передбачав можливість зарахування часу навчання у ліцеях з посиленою військово-фізичною підготовкою до його вислуги років.

Громадяни, які виявили бажання вступити до військово-навчальних закладів, відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходять підготовку у військових ліцеях, середніх загальноосвітніх навчально-виховних закладах, в організаціях Товариства сприяння обороні України, на підготовчих курсах при вищих навчальних закладах або самостійно.

У пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 № 490 «Про реформу системи військової освіти» встановлено, що з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, надання державної допомоги у вихованні дітей-сиріт, дітей з багатодітних сімей, а також дітей учасників бойових дій та учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи створити, зокрема, Львівський військовий ліцей з присвоєнням йому імені Героїв Крут на базі Львівської спеціальної школи-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою. Навчання розпочати з 01.09.1992.

Тобто, Львівський військовий ліцей імені Героїв Крут, де навчався позивач, створений з метою підготовки кандидатів для вступу до військово-навчального закладу.

Суд при розгляді справи враховує правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 01.10.2013 у справі № 21-330а13.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що навчання позивача у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут не вважається навчанням у військовому навчальному закладі в розумінні положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а отже і проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у ч. 4 ст. 2 вказаного Закону.

Таким чином, суд вважає, що відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача провести перерахунок вислуги років та зарахувати позивачу час навчання у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут до загального військового стажу перебування на військовій службі та внести зміни у відповідні документи.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до положень ст. 139 КАС України судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст. ст. 6, 9, 73-76, 242, 244, 245 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:
в задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 07.02.2020.

Суддя А.Г. Гулик