Справа № 120/3918/19-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2020-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

07 лютого 2020 р. Справа № 120/3918/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Чернюк Алли Юріївни, розглянувши у письмовому проваджені в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 )

до: Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області (, адреса: вул. Хмельницьке шосе, 23, м. Вінниця, Вінницька область, 21036)

про: скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області (, адреса: вул. Хмельницьке шосе, 23, м. Вінниця, Вінницька область, 21036) про скасування постанови.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що Управлінням Укртрансбезпеки у Вінницькій області винесено постанови № 119559 від 23.07.2019 року та № 119703 від 16.08.2019 року про застосування адміністративно-господарського штрафу за порушення статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт". Позивач не погоджується із винесеними постановами, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

05.12.2019 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 06.12.2019 року забезпечено адміністративний позов шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа - постанови Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області про застосування адміністративно-господарського штрафу № 119559 від 23.07.2019 року у межах виконавчого провадження № 60194869.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 11.12.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Витребувано з Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області та зобов`язано надати суду у визначений строк належним чином завірені копії всіх наявних матеріалів щодо розгляду скарг ОСОБА_1 на постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 119559 від 23.07.2019 року та № 119703 від 16.08.2019 року. Даною ухвалою встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву, з поясненнями по суті заявлених вимог та доданням підтверджуючих документів.

26.12.2019 року через відділ документального забезпечення (канцелярії) суду представником позивача подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Визначаючись щодо заявленого клопотання, суд враховує, що адміністративна справа незначної складності (малозначна справа), у відповідності до пункту 20 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), це адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Згідно з пунктом 10 частини 6 статті 12 КАС України передбачено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

У відповідності до частини першої, другої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частиною п`ятою статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

При цьому, згідно з положеннями частини 6 цієї статті, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, зокрема, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною на підставі Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 року № 475/97-ВР свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08.12.1983 року у справі "Ахеn v. Germany", заява № 8273/78, рішення від 25.04.2002 року "Varela Assalino contre le Portugal", заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

У даному випадку, при вирішенні питання про відкриття спрощеного провадження, суд дійшов висновку про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, а представником позивача, у свою чергу, не доведено зворотне.

За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав для проведення розгляду справи у відкритому судовому засіданні за участі сторін, а отже, подане клопотання не підлягає задоволенню.

08.01.2020 року на адресу суду від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, а саме зупинення стягнення на підставі виконавчого документа - постанови Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області про застосування адміністративно-господарського штрафу № 119703 від 16.08.2019 року у межах виконавчого провадження № 60397672. В обґрунтування даного клопотання представник позивача зазначив, що відкриття виконавчого провадження може спричинити стягнення сум адміністративно-господарського штрафу до моменту винесення судом рішення, щодо правомірності чи протиправності накладення такого штрафу, а також спричинить стягнення з позивача витрат виконавчого провадження та виконавчого збору, можливе заблокування банківського рахунку під час виконавчого провадження, що унеможливить ефективний захист порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 08.01.2020 року забезпечено адміністративний позов шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа - постанови Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області про застосування адміністративно-господарського штрафу № 119703 від 16.08.2019 року у межах виконавчого провадження № 60397672.

Як випливає із матеріалів справи, ухвалу про відкриття провадження у справі разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами Управлінням Укртрансбезпеки у Вінницькій області отримано 21.12.2019 року, що підтверджується матеріалами справи. Однак, відповідач не скористався своїм правом, визначеним процесуальним законодавством, та відзив щодо заявлених позовних вимог до суду не подавав. При цьому, витребуваних судом письмових доказів, у встановлені строки, відповідачем також не надано.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до інформації, наявної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрований 07.09.2009 року у якості фізичної особи-підприємця, основним видом діяльності якого за кодом КВЕД 52.29 є інша допоміжна діяльність у сфері транспорту.

Як вбачається із матеріалів справи, за наслідком проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області встановлено, що позивачем допущено порушення статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт".

За результатом розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, постановами начальника Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області від № 119559 від 23.07.2019 року та № 119703 від 16.08.2019 року до ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарські штрафи у сумі 1700,00 грн.

Не погодившись з обґрунтованістю прийняття вказаних рішень, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначенні Законом України "Про автомобільний транспорт".

Цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Відповідно до положень статті 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Пунктом першим Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 103 (далі - Положення № 103), визначено, що Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, підготовку пропозицій щодо їх удосконалення, а також законодавства про судноплавство на суднах, у морських і річкових портах, територіальних та внутрішніх водах, на внутрішніх водних шляхах України, габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування.

Відповідно до пункту 8 Положення № 103 Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом визначається Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 року № 1567 (далі - Порядок № 1567).

Згідно з пунктом 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Статтею 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

Таким чином, законодавство зобов`язує автомобільного перевізника та водія під час здійснення своїх функцій мати при собі документи, на підставі яких здійснюється перевезення.

Статтею 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Тобто, як зазначено в абзаці 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", відповідальність за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів застосовується саме до автомобільних перевізників.

Таким чином, спірним питанням у межах даної адміністративної справи є встановлення факту чи позивач є перевізником у розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт".

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України "Про автомобільний транспорт", автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - це перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.

Згідно зі статтею 33 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах

Таким чином, суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, у тому числі за надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", є автомобільний перевізник, який здійснює за власний кошт перевезення вантажів.

Судом встановлено, що 29.09.2017 року між ОСОБА_1 , як наймодавцем, та фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 , як наймачем, укладено договір найму (оренди) транспортного засобу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 1896. Згідно з пунктом 1.1, 1.2 вказаного договору, наймодавець передає, а наймач приймає у тимчасове платне користування (в найм/оренду): транспортний засіб, найменування - SCANIA, марка - R440, 2008 року випуску, реєстраційний номер - НОМЕР_2 , тип - спеціалізований вантажний сідловий тягач-Е, номер шасі, кузова - НОМЕР_3 , належного на підставі свідоцтва про реєстрацію серія НОМЕР_4 , виданого Центром 0541, 28.03.2017 року; транспортний засіб, найменування - REISCH, марка - RHKS-35-24AL, 2007 року випуску, реєстраційний номер - НОМЕР_5 , тип - спеціалізований напівпричіп Н/ПР- самоскид-Е, номер шасі, кузова - НОМЕР_6 , належного на підставі свідоцтва про реєстрацію серія НОМЕР_7 , виданого Центром 0541, 28.03.2017 року; транспортний засіб, найменування - BONEX, марка - KIS 3WA, 2014 року випуску, реєстраційний номер - НОМЕР_8 , тип - спеціалізований напівпричіп Н/ПР- самоскид-Е, номер шасі, кузова - НОМЕР_9 , належного на підставі свідоцтва про реєстрацію серія НОМЕР_10 , виданого Центром 0541, 19.05.2017 року; транспортний засіб, найменування - SCANIA, марка - R440, 2009 року випуску, реєстраційний номер - НОМЕР_11 , тип - спеціалізований вантажний сідловий тягач-Е, номер шасі, кузова - НОМЕР_12 , належного на підставі свідоцтва про реєстрацію серія НОМЕР_13 , виданого Центром 0541, 19.05.2017 року.

За домовленістю сторін зазначені транспортні засоби можуть використовуватися наймачем у виробничій діяльності.

Пунктом 2.1, 2.2. договору найму (оренди) транспортного засобу від 29.09.2017 року встановлено, що цей договір укладається сторонами строком на один рік з дня передачі транспортних засобів наймачеві і набуває чинності з моменту його підписання та нотаріального посвідчення та діє до 29.09.2018 року. Сторони погоджуються з тим, що при користуванні наймачем транспортними засобами, переданими за цим договором, протягом одного місяця після закінчення строку договору найму (оренди) без заперечень з боку наймодавця договір є поновленим на строк, який був раніше встановлений у цьому правочині.

Факт того, що транспортні засоби на час проведення перевірки перебували у користуванні третіх осіб підтверджується товарно-транспортною накладною № 888-11-7 від 04.06.2019 року та товарно-транспортною накладною серії 12ААЗ № 596319 від 17.06.2019 року.

Відповідно до частини другої статті 3 Господарського кодексу України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Крім того, господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Частиною другою статті 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства

Згідно зі статтею 799 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а якщо цей договір укладено за участю фізичної особи, то він підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до зазначених норм чинного законодавства, даний договір найму (оренди) транспортного засобу укладений між позивачем та фізичною особою-підприємцем нотаріально посвідчений та є правомочним.

У матеріалах справи відсутня інформація щодо визнання вказаного договору недійсним, а тому, у силу вимог статей 73-74 КАС України, він є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом того, що позивач у спірних правовідносинах не є автомобільним перевізником у розумінні положень Закону України "Про автомобільний транспорт", а посадові особи відповідача діяли без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття оскаржуваних рішень.

Викладене жодним чином не спростоване відповідачем.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

При цьому, положеннями частини 4 статті 159 КАС України визначено, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до частини другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23.07.2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Хоча ця справа стосується податкового спору, на суду, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права та суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення у суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Одночасно, суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі "Федорченко та Лозенко проти України" (заява № 387/03, 20.09.2012 року, пункт 53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом", тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Оцінивши докази, наявні у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що відповідно до положень статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до частини першої, другої статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною третьою статті 134 КАС України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частин 4 та 5 статті 134 КАС України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною згодою. Без сумніву, суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

При цьому, як зазначалося вище, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої винесено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений час адвокатом, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначені суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації сторін, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інші витрати, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача надано договір про надання правової допомоги адвокатом від 05.06.2019 року, додаток № 1 до вказаного договору, що містить перелік розцінок на послуги з надання правової допомоги адвокатом, акт виконаних робіт від 04.02.2020 року та розрахункова квитанція серії ББАМ № 638009 від 04.02.2020 року, що підтверджує оплату у розмірі 4800,00 грн. за надані послуги.

Як видно з матеріалів справи, між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Лавренчуком Андрієм Сергійовичем укладено договір про надання правової допомоги від 05.06.2019 року. За умовами вказаного договору за надання юридичної допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар в розмірі відповідно до переліку розцінок на послуги, які є невід`ємним додатком до цього договору.

Доказом понесення витрат позивача на правничу допомогу є розрахункова квитанція серії ББАМ № 638009 від 04.02.2020 року, згідно якого на виконання умов договору від 05.06.2019 року позивач сплатив гонорар у розмірі 4800,00 грн.

Як вбачається із акта виконаних робіт до договору про надання правової допомоги адвокатом від 05.06.2019 року позиву надані такі юридичні послуги, як надання консультації з питань оскарження постанов Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області про застосування адміністративно-господарських штрафів (400,00 грн.), складання заяви від 31.07.2019 року про оскарження постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу (400,00 грн.), складання клопотання про поновлення строку на подання заяви про оскарження постанови (200,00 грн.), складання заяви про неправомірність не розгляду скарги від 16.10.2019 року (400,00 грн.), складання заяви від 23.08.2019 року про оскарження постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу (400,00 грн.), складання заяви(про неправомірність не розгляду скарги від 16.10.2019 року (400,00 грн.), складання та подання позовної заяви до Вінницького окружного адміністративного суду (1600,00 грн.), складання та подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи до Вінницького окружного адміністративного суду від 06.12.2019 року (200,00 грн.), складання та подання клопотання про вжиття заходів забезпечення позову (400,00 грн.), складання та подання клопотання про вжиття заходів забезпечення позову (400,00 грн.) на загальну суму 4800,00 грн.

Водночас, при вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правовою допомогою адвоката, суд враховує те, що дана адміністративна справа відноситься до справ незначної складності, щодо яких на момент звернення позивача до суду сформовано достатньо сталу практику їх розгляду. Отже, підготовка вищевказаних скарг на постанови про застосування адміністративно-господарських штрафів та позовної заяви з додатками, які за змістом є майже ідентичними, не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи, а усі документи, необхідні для складання і подання до суду позовної заяви були у позивача в наявності.

При цьому, суд звертає увагу, що у даному випадку ряд послуг які надавалися позивачу, як то складання клопотання про поновлення строку на подання заяви про оскарження постанови, складання та подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи - не мали впливу на хід розгляду справи та не потребували спеціальних професійних навиків.

Таким чином, виходячи з обсягу та характеру матеріалів, як доказів у справі, кількості сторін та відсутності інших учасників у справі, суд вважає розмір вартості наданих послуг визначених в акті виконаних робіт та розрахунковій квитанції неспівмірними з обсягом наданих адвокатом послуг, а відтак, вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу - необґрунтованими.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що співмірною та розумною у даній справі загальною компенсацією вартості наданих адвокатом послуг є сума 2600,00 грн.

Разом із тим, у матеріалах справи міститься квитанція № 0.0..1 від 27.11.2019 року про сплату судового збору у сумі 1536,80 грн.

Вирішуючи питання про присудження на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору, суд виходить із судової практики Верховного Суду щодо визначення ціни позову при об`єднанні майнових позовних вимог та зазначає, що належною сумою сплати судового збору за даними позовними вимогами є сума у загальному розмірі 768,40 грн.

У цьому контексті суд зазначає, що у відповідності пункту першого частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Частиною другою вказаної статі встановлено, що у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

З урахуванням вимог частини першої статті 139 КАС України сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 768,40 грн. належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області № 119559 від 23.07.2019 року.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області № 119703 від 16.08.2019 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору при звернені до суду у сумі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2600,00 грн. (дві тисячі шістсот гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області.

У стягненні решти суми витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області (, адреса: вул. Хмельницьке шосе, 23, м. Вінниця, Вінницька область, 21036).

Рішення у повному обсязі виготовлене: 07.02.2020 року

Суддя Чернюк Алла Юріївна