Справа № 1.380.2019.003451
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2020-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.003451
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

секретар судового засідання Шийович Р.Я.,

від позивачки ОСОБА_1 ,

від відповідача Бута Н.І.,

від третьої особи Бута Н.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом громадянки Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернулася громадянка Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 (далі - позивачка) з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), в якій з врахуванням заяви про зміну позовних вимог від 11.12.2019 за вх.№ 47436, просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №91-19 від 06.03.2019 про відмову у визнанні громадянки Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянку Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позов мотивовано тим, що позивачка звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що у державі Сирійська Арабська Республіка, звідки вона походить, іде війна, і оскільки позивачка не приймала участі на жодній стороні конфлікту може потрапити в полон, оскільки за освітою медик або як жінка може зазнавати насильства і впливу. Однак 13.05.2019 їй відмовлено, про що надано повідомлення без зазначення у такому причин відмови. Позивач вказує, що має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування у країні її громадянського походження, а тому і підстави для надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, які навела в своїх заяві, а також повідомила при співбесіді. Також позивачка вказала, що не може повернутися після закінчення медичного університету в Україні до Сирійської Арабської Республіки, оскільки її життя і безпека будуть там під загрозою. Тому відмова відповідача у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту порушує вимоги ст. 3 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950, яка підлягає застосуванню у тому числі міграційними органами.

З позиції позивачки приймаючи незаконне рішення про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та у відмові в оформленні їй документів, відповідач діяв з грубим порушенням законодавства, а тому таке слід скасувати, а для відновлення її порушених прав - зобов`язати відповідача визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 10.10.2019 провадження у справі відкрито і призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Цією ж ухвалою причини пропуску строку звернення до суду із цим позовом визнано поважними та поновлено строк звернення до суду.

Згідно з відзивом від 26.07.2019 за №26644 Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області проти позову заперечило повністю. Зазначено, що під час вирішення питання щодо визнання позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з`ясовано обставини і факти, які не дають підстав стверджувати, що заявниця при поверненні до країни її громадянського походження - Сирійської Арабської Республіки буде вимушена іти на службу в армію, брати участь у військових діях, надавати медичну допомогу військовим. З позиції Головного управління Державної міграційної служби України позивачка може безпечно повертатись у країну походження.

Крім наведеного зазначено, що серед тверджень на які покликалася позивачка, вона не довела фактів її особистого переслідування, оскільки участі у військовому конфлікті не брала, членом будь-яких формувань чи організацій не була, не зазнавали тиску чи переслідувань будь-хто із її родичів. Тобто побоювання позивачки є необґрунтованими та суб`єктивними.

Управління також зауважило, що заявниця добровільно і безперешкодно продовжила строк дії паспорта громадянина Сирійської Арабської Республіки, тобто, її держава забезпечує їй права та вона користується захистом країни приналежності, а такий факт свідчить про те, що позивачка не потребує міжнародного захисту та не є біженцем. Заява позивачки про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованою та має ознаки зловживання процедурою надання притулку в Україні задля легалізації. Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадської приналежності позивачу загрожуватиме індивідуальна серйозна шкода у виді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

Окрім того вказує, що відповідно до Указу №33 від серпня 2014 року передбачено отримання відстрочки від армії шляхом сплати певної суми грошей. Також це положення відноситься до тих людей, які легально покинули Сирію з метою навчання за кордоном, до яких належить заявниця. Таким чином немає підстав вважати, що заявниця буде вимушена йти служити до армії, брати участь у військових діях та надавати медичну допомогу військовим. Отже твердження заявниці про те, що її змусять на війні надавати медичну допомогу не може вважатись доведеним, разом з тим, аналізуючи ІКП можна стверджувати, що існує безпечне повернення заявниці до Сирії

Управління вважає, що відповідач діяв у межах та спосіб, передбачені чинним законодавством, рішення №91-19 від 06.03.2019 є правомірним, а у задоволенні позову слід відмовити.

14.11.2019 за вх. №42388 від представника позивачки надійшла відповідь на відзив. Зазначив, що позивачка є громадянкою Сирійської Арабської Республіки, перебуває за її межами, в Україні, у зв`язку з тим, що вона не може повернутися на територію Сирії та змушена шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в неї обґрунтовані побоювання за її життя та здоров`я. Позивачка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні переконання, національність та побоювання щодо загрози загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту не може повернутися в країну свого походження через війну. Ситуація в Сирії є нестабільною і це підтверджується інформацією про країну походження. З позиції представника позивачки, об`єктивно вбачається, що влада Сирії не здатна забезпечити захист позивачці від загрози загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Працівники відповідача дослідили інформацію по країні походження позивача формально, не виконавши положення Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН.

Просив позов задовольнити.

Ухвалою суду від 27.11.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 11.12.2019 залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

03.01.2020 за вх. №374 від Державної міграційної служби України надійшов відзив на позовну заяву (аналогічний надійшов до суду за вх. №790 04.01.2020), відповідно до якого проти позову заперечила повністю, навела ті ж аргументи що й Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області. Відповідач вказав, що за результатами аналізу історії заявниці можливо дійти висновку про відсутність будь-яких переслідувань або дискримінації на її Батьківщині, що у даному випадку робить недоцільним аналіз внутрішнього переміщення, приймаючи до уваги те, що безпекова ситуація у м. Дамаск залишається задовільною. За інформацією УСБУ у Львівській області обставини, за наявності яких заявницю не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 2-4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» відсутні.

Відповідач вважає, що ним у повному обсязі досліджено матеріали особової справи шукачки притулку та дійшла обґрунтованого висновку про відмову позивачці у визнанні її біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Просив відмовити у задоволенні позову.

Представник позивачки позовні вимоги підтримав повністю, з підстав викладених у позовній заяві, з врахуванням заяви про зміну позовних вимог /Т.1, арк.спр.240/, відповіді на відзив /Т.1, арк.спр.192-211/. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи проти позову заперечила повністю, з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву /Т.1, арк.спр.21-32, Т.2, арк.спр.1-12, 16-28/. Просила у задоволенні позову відмовити повністю.

Суд заслухав вступне слово представників сторін та третьої особи, з`ясував підстави позову та відзивів, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, дослідив письмові докази долучені до матеріалів справи та, -

в с т а н о в и в :

Позивач, ОСОБА_2 , є громадянкою Сирійської Арабської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дані про особу встановлено на підставі паспорта громадянина Сирійської Арабської Республіки № НОМЕР_1 , виданого 01.07.2008 (місце видачі - Дамсуб-Центр) дійсний до 30.06.2014, продовжений позивачем у місті Києві до 01.07.2018.

13.07.2018 позивач звернулася до Головного управління ДМС України у Львівській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивачка є громадянкою Сирії, здобувала вищу освіту в Україні в Львівському національному медичному університеті імені Данила Галицького. Позивачка мала посвідку на тимчасове проживання в Україні. Однак цього літа (2018 рік) позивачка завершила навчання та повернутися додому в Сирію не може через громадянську війну, що підтверджується численними репортажами і повідомленнями на телебаченні. В Сирії вже шість років іде війна. Заявниця вважає, що повністю підпадає під дію Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

До заяви позивачка заповнила анкету.

Зі змісту матеріалів особової справи №2018LV0029 /Т.1, арк.спр.35-161/ встановлено такі факти стосовно позивачки.

ОСОБА_2 народилася в селі Жандоба, Туніська Республіка. За релігійними переконаннями - мусульманка, за національністю - сирійка. Сімейний стан - не одружена, дітей - немає.

Рідною мовою позивачки є арабська, вільно володіє також французькою та англійською мовами, українською - читає та перекладає зі словником.

За словами позивача у неї є родичі: батько - ОСОБА_5 , проживає у місті Дамаск, Сирія, працює дантистом, мати- ОСОБА_6 , проживає в м. Дамаск, не працює. Також у заявниці є сестра - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якою вони двійнята, та молодша сестра ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка навчається у школі та проживає у Лівані.

Позивачка стверджує, що з 1998 року вона з батьками проживала в Лівані, закінчила там середню школу. В 2012 році вирішила продовжити навчання в Україні. В 2008 році виготовила сирійський національний паспорт НОМЕР_6 та звернулася 17.10.2012 до Посольства України в Ліванській Республіці м. Бейрут за візою НОМЕР_5 з метою навчання в Україні.

24.10.2012 позивачка вперше прилетіла в Україну літаком у місто Львів, щоб навчатися у медичному університеті.

Позивачка була документована посвідками на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 , виданої 01.09.2013 з терміном дії до 01.07.2014, та посвідкою серії НОМЕР_3 , виданої 17.06.2014 з терміном дії до 15.07.2018 року, орган, що видав 4601.

У період з 2012-2018 рр. ОСОБА_2 навчалася у Львівському національному медичному університеті імені Данила Галицького, отримала диплом спеціаліста серії НОМЕР_4 , виданий 14.06.2018.

За словами позивачки перебуваючи на території України з 2012 року вона до Сирії не їздила. З 2012 року лише декілька разів відвідувала свою сестру, яка живе в Лівані.

Раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ (У) ДМС України в областях та місті Києві не зверталася.

13.07.2018 позивач звернулася до ГУ ДМС у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому що повернутися до Сирії неможливо через війну, крім цього вона планує ще продовжити навчання в Україні.

З заявницею проведено співбесіду, що підтверджується протоколом співбесіди №1 від 01.08.2018 (10:47 год. - 11:55 год.).

01.08.2018 Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого визнано доцільним прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області 02.08.2018 прийнято наказ №163 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Згідно з відповіддю т.в.о. начальника сектору Міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції у Львівській області від 19.10.2018, ОСОБА_2 станом на 19.10.2018 року не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу.

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_2 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (згідно з листом від 05.11.2018).

За поданням щодо продовження строку розгляду заяви від 12.11.2018 прийнято наказ №233 «Про продовження строку розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», на 1 місяць.

15.11.2019 з позивачкою вдруге проведено співбесіду (протокол співбесіди №2 14:52 год. - 16:00 год.).

30.01.2019 сформовано висновок, відповідно до якого відмовлено громадянці Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказаним висновок мотивовано тим, що в результаті всебічного, обєктивного та неупередженого аналізу матеріалів особової справи №2018LV0029 та інформації по країні походження встановлено, що заява ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованою та має ознаки зловживання процедурою надання притулку в Україні, задля легалізації, а відповідно у неї немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов передбачених пунктами 1, 13, частини 1, статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

06.03.2019 Державною міграційною службою України прийнято рішення №91-19, про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки встановлено, що стосовно заявниці умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, відсутні.

Головним управлінням Державної міграційної служби у Львівській області 21.03.2019 сформовано повідомлення №5 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачка не погодившись із рішенням Державної міграційної служби України, вважаючи таке протиправним, оскільки таке порушує її права, звернулася до суду за їх захистом.

Вирішуючи справу суд керується таким.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VІ від 08.07.2011 (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до п.п. 1, 13 ст. 1 Закону №3671-VI біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У статті 5 Закону №3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

За приписами ч.ч. 1, 7 ст. 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до абз.1 ч. 5 ст. 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» № 8043/04 від 27.04.2004 передбачено, що заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п. 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані у 2000 році за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, зазначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Аналогічні положення містять і Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року), в яких зазначено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень, точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Судом зі змісту матеріалів особової справи №2018LV0029 встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до органів міграційної служби із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи свою заяву неможливістю повернення на батьківщину через громадянську війну в Сирії. Вказала, що є медиком, тому її змусять надавати лікарську допомогу на війні.

Згідно з інформації щодо країни походження (Сирійська Арабська Республіка) судом встановлено, що Президент Сирії Башар Асад підписав Указ №33 від серпня 2014 року, яким передбачено отримання відстрочки від армії шляхом сплати певної суми грошей. Також, це положення відноситься до тих людей, які легально покинули Сирію з метою навчання за кордоном, до яких належить заявниця. Крім цього, у 2015 році підписано указ №32 від 2015 року про надання загальної амністії і звільнення від відповідальності за ухилення від призову в ряди збройних сил для всіх громадян, як в країні, так і за її межами, а також за злочини, передбачені Законом «Про військовий обов`язок і воєнну службу», вчинені до 25.07.2015 (http://sana.sy/ru/?p=44579).

Суд при прийнятті рішення враховує позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 06.03.2019 у справі №815/1000/17, від 31.10.2018 у справі №826/14671/16, від 14.03.2018 у справі №813/901/16, в яких зазначено, що оцінка побоювань обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи-заявника, яка є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Разом з тим, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Відповідно до ч. 3 ст. 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Своєю чергою на час прийняття відповідачем оскарженого рішення, ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становила ризик для людини, яку висилають в цю країну.

Так, у Рекомендаціях УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV) від листопада 2015 року зазначено, що конфлікт у Сирії триває вже п`ятий рік, і гуманітарна ситуація як і раніше погіршується. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни.

Відповідно до пункту 4 вказаних Рекомендацій майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, частково взаємно накладаються один на одного; ця ситуація ускладнюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угруповання Ісламська держава Іраку і аль-Шама (далі - ІДІШ) зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу Сирії і часто вступає в озброєні зіткнення з антиурядовими збройними групами, курдськими силами (Загонами народної самооборони, ОНБ), а також з урядовими силами. ІДІШ закріпило свій контроль практично над цільною ділянкою території, розташованим переважно в північній та центральній частині Сирії. Крім цього, ІДІШ розширило зону свого контролю і впливу, особливо в центральних районах Сирії, в східних районах провінції Хомс, а також в районах розташованих південніше, включаючи і Ес-Сувейда.

Згідно рекомендацій по питанню міжнародного захисту відносно осіб, які покинули Сирійську Арабську Республіку (Редакція V) УВКБ ООН за листопад 2017 року з урахуванням численних повідомлень про серйозні і масштабні порушення міжнародного гуманітарного права (МГП), законодавства про права людини і зловживання в цій області, а також з огляду на триваючі збройні конфлікти у багатьох регіонах країни, УВКБ ООН, як і раніше характеризує втечу цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців, причому переважна більшість шукачів притулку сирійців продовжують потребувати міжнародного захисту та відповідають вимогам визначення «біженець», що міститься в ст. 1А (2) Конвенції 1951 року. Для багатьох цивільних осіб, які залишили Сирію, зв`язок з однією з підстав, зазначених в Конвенції 1951 року, буде полягати в прямому або непрямому, реальному чи гаданому зв`язку з однієї зі сторін конфлікту. Характерною особливістю конфлікту в Сирії є те, що різні його сторони часто приписують певні політичні переконання значним групам людей, в тому числі сім`ям, племенам, релігійним або етнічним групам, або, за аналогією, цілим містам, селам і районам.

Також у Рекомендаціях по питанню міжнародного захисту відносно осіб, які покинули Сирійську Арабську Республіку (Редакція V) УВКБ ООН за листопад 2017 року вказано, що з урахуванням переважаючих в Сирії умов, зокрема з урахуванням різноманіття і складності конфліктів, нестабільності ситуації з безпекою, повідомлень про високий рівень порушень прав людини і зловживань в цій галузі, глибоко укорінених підозр щодо осіб іншого походження або іншої власності, УВКБ ООН не вважає, що державам доцільно відмовляти в міжнародному захисті особам з Сирії на підставі альтернативи втечі або переміщення всередині країни.

Суд звертає увагу, що при перевірці правдоподібності тверджень заявника, відповідач, за результатами аналізу інформації по країні походження з відкритих джерел визнав, що викладені позивачем твердження про ситуацію збройного конфлікту в країні її походження не викликають сумніву і є достовірними та правдоподібними.

Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно Конституції України.

Право на життя і заборона катувань також закріплені в наступних ратифікованих Україною міжнародних договорах:

1. Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, зокрема стаття 3: "Жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань".

2. Конвенція, стаття 2: «Право кожного на життя охороняється законом»; ст.3: «Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню».

Норми Конвенції тлумачаться в рішеннях Європейського суду з прав людини.

Частиною 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За загальною практикою Європейського суду з прав людини, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.

Вирішуючи спір, суд враховує, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хреста визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту, дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Згідно з інформацією компетентних інформаційних джерел: Великобританія: Home Office (МВС) (http://www.refworld.org/docid/50. f55c8d2.html), « 3.1.3…. Гуманітарна криза, що продовжує погіршуватися, така, що для більшості мігрантів висилка призвела б до порушення статті 3 ЄКПЛ. Рівень невибіркового насильства в основних містах і районах бойових дій в Сирії перебуває на такому рівні, що існують серйозні підстави вважати, що особа, тільки своєю присутністю там протягом будь-якого відрізка часу, стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує її життю або особистої недоторканності".

З огляду на покладені в основу оскарженого рішення висновки, відповідач не взяв до уваги поточну та актуальну інформацію по країні походження позивача, натомість надав перевагу відсутності фактів того, що позивач та члени його родини не переслідувались; звернення до органів міграційної служби було пов`язано лише з бажанням тимчасової легалізації на території України, а не з військовими діями, які мають місце в країні громадянської належності; будь-якої інформації щодо переслідування заявник не надав.

Крім того належить врахувати Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку, в редакції III, жовтень 2014 року (http://www.refworld.org.ru/docid/549983214.html%20). Так, УВКБ ООН повторює заклик до держав, що не є сусідами Сирії, вивчати конкретні та ефективні способи вираження солідарності. В п.31 зазначеної рекомендації вказано: "У світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці "на місці" (sur place), могли розраховувати на прийняття відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями".

Також суд враховує Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку, в редакції ІV, листопад 2015 року. В пункті 31 зазначеної рекомендації вказано: «УВКБ ООН характеризує втечу цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців. Сирійці, а також біженці з Палестини, колишнім постійним місцем проживання яких була Сирія, потребують міжнародного захисту до тих пір, поки ситуація з безпекою і дотриманням прав людини в Сирії не покращиться і не будуть створені умови для добровільного повернення з дотриманням безпеки і повагою до людської гідності».

За інформацією МВС Великобританії (Home Office) «Інформація по країні і Керівництво - Сирія: Сирійська громадянська війна», 19 серпня 2016 року. United Kingdom: Home Office, Country Information and Guidance - Syria the Syrian Civil War 19 August 2016 (http://www.refworld.org/country UKHO SYR 57е2b09454,0.html): « 3.1.6 Внутрішнє переміщення з однієї частини країни в іншу малоймовірно, через дуже обмежену можливість переміщення і безпечно пересуватися з однієї частини Сирії в іншу і непередбачуваність та масштаб ситуації насильства в поєднанні з гуманітарною ситуацією для внутрішньо переміщених осіб на територіях переміщення»".

Крім того згідно з інформацією щодо країни походження на травень 2019 року з`ясовано таке: «В понеділок об`єднана джихадистська коаліція здійснила найпотужніший за останній час контрнаступ на позиції Сірійскої Арабської Армії в районі населеного пункту Хамаміят на північному заході Хами. Вперше після тривалої перерви в бій були кинуті танки (https://free-news.su/voennye-konflikty/35877- sirijskaya- armiya- poteryala- kontrol- nad- osvobozhdennym -gorodom).

«ООН занепокоєна обстрілами цивільної інфраструктури в Сирії внаслідок нового сплеску насильства та закликає сторони дотримуватися міжнародного гуманітарного права. Про це на брифінгу заявив речник генсека ООН Стефан Дюжаррік . За його словами, з 28 квітня щонайменше сім таких закладів попали під бомбардування: чотири у регіоні Хама, ще три - в Ідлібі» (https://www.ukrinform.ua/rubric-world/2694854-oon-vimagae-pripiniti-bombarduvanna-likaren-u-sirii.html).

«Сили режиму Асада та їх прихильники продовжують атаки на населені пункти в зоні деескалації на північному заході Сирії, в результаті чого за добу загинуло десятеро мирних жителів» (https://www.ukrinform.ua/rubric-world/2694568-sili-asada-prodovzuut-ataki-v-sirii-zaginuli-se-10-mirnih-ziteliv.html).

Наведена інформація по країні походження позивача вказує на факт існування невибіркової загрози життю та здоров`ю людей під час внутрішнього збройного конфлікту в Сирії, а також, підтверджує ту обставину, що такий конфлікт є всеохоплюючим.

Відтак, твердження про те, що в Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є небезпечною і складною є загальновідомим фактом. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, тому ці обставини доказуванню у цій справі не потребують.

Вказане свідчить про те, що вся територія країни походження позивача - Сирії характеризується надзвичайно високим рівнем насильства з летальним кінцем, включаючи повітряне бомбардування, через що існує високий ризик стати жертвою нападу та поранення.

УВКБ ООН зазначає, що потрібні великодушні підходи до захисту, що відображаються у незастосуванні санкцій до тих, хто прибуває без документів, що посвідчують особу (або іншим неправомірним шляхом), та у високому проценті позитивних рішень по клопотаннях про надання статусу біженця, поряд із забезпеченням супутніх прав. Ще однією доречною формою солідарності у теперішній кризисній ситуації була б гнучкість застосування критеріїв та процедур возз`єднання родини, рівно як і скасування певних вимог для отримання віз та полегшення в`їзду громадян Сирії з метою роботи або навчання або за сімейною чи гуманітарною метою в межах національних програм.

У свої рекомендаціях УВКБ ООН також зазначило, що в тих випадках, коли особи не відповідають конвенційним критеріями, належить застосовувати критерії для надавання додаткових форм захисту, у тому числі тих, що розроблені в обов`язкових або факультативних регіональних принципах або режимах надання захисту, а також ситуаційно обумовлені критерії надання статусу біженця.

Отже, існують офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та невибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене статтями 2 і 3 Європейської Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є загальновідомим фактом, який визнало Головне управління ДМС України у Львівській області.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Втім приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував інформацію, повідомлену позивачем в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та протоколах співбесід, не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирійській Арабській Республіці й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм права, суд дійшов висновку, що відповідач - Державна міграційна служба України, безпідставно погодився з висновком відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про відсутність встановлених п.п. 1 та 3 ч. 1 ст. 1 Закону України №3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до прийняття оскаржуваного рішення №91-19 від 06.03.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Сирії ОСОБА_2 .

Оскільки оскаржуване рішення №91-19 від 06.03.2019 вказаним критеріям не відповідає таке є протиправним та слід скасувати.

Згідно з п. 25 Постанови Пленуму ВАС України від 26.06.2011 №3 (із змінами та доповненнями) відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини, неодноразово наголошував на необхідності ефективного способу захисту порушених прав в разі зловживання владними суб`єктами своїми дискреційними повноваженнями та зазначає, що правосуддя не повинно бути ілюзорним і має забезпечувати реальний захист прав особи і гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні (рішення у справі «Кутіч проти Хорваті» від 01.03.2002, рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011).

Виходячи із завдань адміністративного судочинства України, з врахуванням викладених мотивів, а також протиправності негативного рішення відповідача стосовно позивачки, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту. Таким чином суд вважає за можливе зобов`язати відповідача визнати позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази надані позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 14 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», розподіл судових витрат на підставі ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25,72-77, 90, 139, 241-246, 250, пп. пп. 15.5 п. 15 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України, суд -

в и р і ш и в :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №91-19 від 06.03.2019 про відмову у визнанні громадянці Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов`язати Державну міграційну службу України визнати, громадянку Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 , особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

4. Судові витрати зі сторін не стягувати.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 11.02.2020.

Суддя Кравців О.Р.