Справа № 420/7380/19
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2020-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7380/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язати вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31 жовтня 2019 року № 375548 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина громадянину Російської Федерації - ОСОБА_1 від 01 листопада 2018 року про надання дозволу на імміграцію в Україну.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він 04.08.2016 року уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 . На теперішній час мешкають однією сім`єю та шлюб між ними не розірвано.

09.08.2018 року ОСОБА_1 отримав Посвідку на тимчасове проживання на території України серії НОМЕР_2 , стоком дії до 09.08.2019 року, на підставі п.п. 10 п. 3.1 Наказу МВС України від 15.07.2013 «Про затвердження Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання», яким передбачено, що право на отримання посвідки на тимчасове проживання мають іноземці та особи без громадянства, які уклали шлюб з громадянином України.

01.11.2018 року ОСОБА_1 було подано заяву на отримання дозволу на імміграцію в порядку ЗУ «Про імміграцію» яку зареєстровано Приморським РВ в м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області за №568, що підтверджується пам`яткою для іноземця та особи без громадянства, які перебувають у процедурі оформлення дозволу на імміграцію в Україну від 01.11.2018 року.

31.10.2019 року Рішенням ГУ ДМС України в Одеській області № 375548 за підписом ОСОБА_3 гр. Російської Федерації ОСОБА_1 , відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в України. ГУ ДМС України в Одеській області мотивує своє рішення посиланням на п. 6 ст. 10 ЗУ «Про імміграцію» - інші випадки, передбачені законами України.

При цьому відповідачем не зазначено конкретних мотивів і підстав відмови в отриманні Дозволу на імміграцію ГУ ДМС України в Одеській області, а посилання на «інші випадки передбачені законами України» позивач вважає протиправним, у зв`язку з чим позивач вважає оскаржуване рішення невмотивованим, необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою судді від 11.12.2019 року відкрито провадження по справі та повідомлено сторін, що суд розгляне справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

26.12.2019 року до суду надійшов відзив в якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що до ГУ ДМС України в Одеській області надійшло подання Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 оскільки його дії загрожують національній безпеці, громадянському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають на території України. Вищезазначена обставина стала підставою для прийняття рішення щодо відмови у наданні дозволу на імміграцію громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1

04.08.2016 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 .

09.08.2018 року ОСОБА_1 отримав посвідку на тимчасове проживання на території України серії НОМЕР_2 , стоком дії до 09.08.2019 року.

01.11.2018 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області з клопотанням щодо надання Дозволу на імміграцію в Україну у зв`язку з тим, що він перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

31.10.2019 року Рішенням ГУ ДМС України в Одеській області № 375548 за підписом ОСОБА_3 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в України з посиланням на п. 6 ст. 10 ЗУ «Про імміграцію» - інші випадки, передбачені законами України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України «Про імміграцію».

В розумінні положень статті 1 ЗУ «Про імміграцію» визначено, що Імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до положень статті 4 ЗУ «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів. При цьому, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України.

За правилами встановленими ст. 9 ЗУ «Про імміграцію» термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок).

Відповідно до положень п. 2 вищезазначеного Порядку рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме, стосовно одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Відповідно до положень п. 9 Порядку передбачено, що органи Національної поліції, відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів до виявлених серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таким, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Частиною першої статті 10 Закону Україну «Про імміграцію» визначено підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено г`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про імміграцію» дії та бездіяльність посадових і службових осіб, які порушують порядок та строки розгляду заяв про надання дозволу на імміграцію, рішення, прийняті центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, можуть бути оскаржені у встановленому порядку до суду.

Відповідно до п. 25 Порядку рішення ДМС, територіальних органів і підрозділів, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов`язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства. У цьому разі провадження у справах з питань імміграції припиняється до прийняття відповідного рішення.

Як зазначає відповідач в тексті відзиву підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію було подання Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 оскільки його дії загрожують національній безпеці, громадянському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають на території України.

Зі змісту вищезазначеного подання вбачається, що здійсненою перевіркою діяльності громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що він знаходячись на території України, а саме в м. Одесі та Одеській області порушує законодавство України. Зокрема в теперішній час рамках кримінального провадження № 0000854 від 19.12.2018 року здійснюється перевірка ОСОБА_1 , ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо його причетності до вказаного кримінального правопорушення та оформлення фіктивного шлюбу із громадянкою України ОСОБА_2 , для подальшої легалізації на території України. Водночас суспільна небезпечність перебування на території України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , полягає у тому, що вказана особа є сином «злодія в законі» ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 кримінальне прізвисько « ОСОБА_6 » та представляє його інтереси в Одеському регіоні, користується авторитетом в кримінальному середовищі, підтримує злодійські традиції, організовує та координує злочинну діяльність інших громадян Грузії та РФ і таким чином здійснює вплив на загострення криміногенної обстановки в Україні та Одеському регіоні, створює загрозу громадському порядку, здоров`ю захисту прав і законних інтересів громадян та інших осіб, які проживають на території України. Зважаючи на викладене відповідно до п.п. 7 п. 63 Порядку оформлення, видачі, обміну скасування, переселення, вилучення, повернення державі, визнання не дійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322, просимо прийняти рішення про відмову громадянину ОСОБА_1 , ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , в дозволі на міграцію в Україну, оскільки його дії загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Таким чином Головне управління Національної поліції в Одеській області просило відповідача відмовити громадянину ОСОБА_1 , ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , в дозволі на міграцію в Україну на підставі п.п. 7 п. 63 Порядку оформлення, видачі, обміну скасування, переселення, вилучення, повернення державі, визнання не дійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання.

Разом з цим суд зазначає, що підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені ч. 1 ст. 10 Закону Україну «Про імміграцію», а не п.п. 7 п. 63 Порядку оформлення, видачі, обміну скасування, переселення, вилучення, повернення державі, визнання не дійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання.

При цьому на підтвердження обставин, зазначених у поданні Головного управління Національної поліції в Одеській області не надано жодних доказів.

Під час розгляду подання Головного управління Національної поліції в Одеській області співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області не оцінювалася та не перевірялася жодна обставина, зазначена у вказаному поданні, а оскаржуване рішення фактично прийнято формально - за наявності лише самого факту подання органом Національної поліції відповідного подання.

При цьому такий підхід при прийнятті спірного рішення фактично не заперечувався представником відповідача у відзиві.

Відмовляючи в наданні дозволу на імміграцію відповідачем зазначено в якості підстави п. 6 ст. 10 ЗУ «Про імміграцію» - інші випадки, передбачені законами України, проте відповідачем в оскаржуваному рішенні не зазначено що це за випадок та яким Законом він передбачений.

Вирішуючи спір, суд враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд звертає увагу, що зміст принципу "поза розумним сумнівом" сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі "Кобець проти України".

Зокрема, він полягає у тому, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Отже ключовими критеріями названого принципу в першу чергу є належні та допустимі відомості, що визнані доказами, але ж ніяк не відсутність взагалі будь-якого оцінювання стверджуваних компетентним суб`єктом обставин. При цьому в спірних правовідносинах органу міграційної служби відведена роль саме суб`єкта прийняття рішення, а не виконавця волі поліції. Прийняттю ж рішення має передувати аналіз відповідних фактичних даних в контексті відповідних приписів законодавства, однак за обставин справи прийняттю оскаржуваного рішення не передувало будь-якої діяльності, результатом якої може бути рішення.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії", п. 74).

Практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії" зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року в справі "Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови" ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

Розумними очікуваннями особи вважаються легітимні (або законні) і виправдані очікування набути право. Поняття "законні очікування" (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та "юридичної визначеності" (legal certainty). Практика Суду ЄС і ЄСПЛ розглядає законні очікування як елемент правової визначеності в умовах відсутності єдиної теорії легітимних (законних) очікувань, придатних для всіх національних правопорядків.

Юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Зворотна дія [юридичних норм] також суперечить принципові юридичної визначеності, позаяк суб`єкти права повинні знати наслідки своєї поведінки тієї мірою, що негативно впливає на права та законні інтереси особи.

Отже, будь-який публічний орган має враховувати усі складові принципу верховенства права у своїй діяльності.

Зазначені вище обставини в своїй сукупності свідчать про неправомірність рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31 жовтня 2019 року № 375548 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що зазначене рішення належить до скасування.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

З урахуванням зазначеного суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина громадянину Російської Федерації - ОСОБА_1 від 01 листопада 2018 року про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бендерський проти України" від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративни позов належить до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що за подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачену ним суму судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язати вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31 жовтня 2019 року № 375548 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина громадянину Російської Федерації - ОСОБА_1 від 01 листопада 2018 року про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. та 40 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук.

.