Справа № 160/2765/19
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 січня 2020 року м. Дніпросправа № 160/2765/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

секретар судового засідання: Комар Н.В.

за участю: представника позивача: адвоката Амбразевич Ольги Сергіївни;

представника відповідача: Олійника Владислава Миколайовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.06.2019 (головуючий суддя Озерянська С.І., повний текст складено 27.06.2019)

в адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Управбуд-Сервіс" до відповідача Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ТОВ Управбуд-Сервіс, звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в якій просив визнати протиправною та скасувати постанову від 14.03.2019 року №ДН413/1406/АВ/МГ-ФС/233.

Позов обґрунтовано тим, що у зв`язку із фінансовим станом при обчисленні середньої заробітної плати для обчислення оплати часу щорічної відпустки вимушений був у 2018 році застосовувати менший коефіцієнт коригування. Однак зауважує, що застосування меншого коефіцієнту виносилось на обговорення трудового колективу та було узгоджене з працівниками підприємства. Висновки акта перевірки про не проведення коригування заробітної плати є помилковим, оскільки таке коригування проводилось із застосуванням коефіцієнту 1,00001 у відповідності до наказу від 01.02.2018 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.06.2019 позов задоволено: скасовано постанову від 14.03.2019 року №ДН413/1406/АВ/МГ-ФС/233 про накладення штрафу.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що застосування коефіцієнта коригування не є мінімальною державною гарантією, визначеною статтею 12 Закону України Про оплату праці, оскільки законодавство допускає зменшування даного коефіцієнту враховуючи фінансові можливості підприємства та інтереси всіх працівників, а в окремих випадках дозволяє не проводити дане коригування взагалі. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що коефіцієнт коригування не належить до фонду основної заробітної плати, у відповідності до вимог статті 2 Закону України Про оплату праці, якою визначено, що основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем протиправно застосовано штрафну санкцію за порушення передбачені абзацом 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, за відсутності факту недотримання мінімальних державних гарантій.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилається на те, що актом інспекційного відвідування встановлено факт недотримання мінімальних державних гарантій. Вважає, що позивач не підтвердив фінансову неспроможність підприємства в 2018 році для обґрунтування застосовування меншого коефіцієнту коригування. Так, у позивача при нарахуванні заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, середня заробітна плата фактично не коригувалася на коефіцієнт підвищення окладів, який був встановлений на рівні 1,00001, що не відповідає вимогам п. 10 постанови №100. Згідно штатних розписів протягом 2018 року оклади збільшувалися всім працівникам кожного місяця. Однак даному факту суд першої інстанції не надав оцінки. Заробітна плата за час щорічної відпустки 94-м працівникам була нарахована не в повному обсязі. Норми і гарантії в оплаті праці передбачені законодавство України.

Позивачем до апеляційного суду подано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилається на те, що документально спростовуються доводи відповідача про відсутність у позивача документів, що підтверджують фінансову неспроможність підприємства в 2018 році. Зазначає, що коригування середньої заробітної плати передбачено для того, щоб працівники у випадку підвищення окладів (тарифних ставок) при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її розрахунку не втратили у заробітку. При цьому госпрозрахункові підприємства, організації та фізичні особи-підприємці проводять коригування заробітної плати з урахуванням їх фінансових можливостей. Якщо такі підприємства не мають можливості провести коригування середньої заробітної плати на коефіцієнт підвищення посадових окладів(тарифних ставок), то приймається рішення про зменшення коефіцієнта коригування, виходячи з фінансової спроможності підприємства.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позову відмовити. Надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 01.02.2019 року по 14.02.2019 року, на підставі направлення на проведення інспекційного відвідування від 01.02.2019 року № 67, інспектором праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Лазарєвим І.М. було здійснено інспекційне відвідування Товариства з обмеженою відповідальністю Управбуд-Сервіс.

За результатами інспекційного відвідування складений акт від 14.02.2019 року № ДН413/1406/АВ, у якому зазначено про виявлення таких порушень:

- формування тарифної системи здійснюється суб`єктивно, відносно вирішення питання з визначенням розміру заробітної плати окремим працівникам, що є порушенням вимог статті 6 Закону України Про оплату праці та статті 96 Кодексу законів про працю України;

- оплата щорічної відпустки працівників була нарахована не в повному обсязі, у зв`язку із проведенням коригування окладів на коефіцієнт підвищення за проміжок часу до підвищення, із застосуванням коефіцієнту 1,00001 на підставі наказу від 01.02.2018 року № 3.

18.02.2019 року позивачем на адресу відповідача були надані заперечення на акт інспекційного відвідування від 14.02.2019 року № ДН413/1406/АВ з проханням врахувати їх при вирішенні питання винесення припису та/або постанови про накладення штрафу за результатами інспекційного відвідування ТОВ Управбуд-Сервіс.

20.02.2019 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області за №338/4.1-13 надана відповідь в якій зазначено, що надані заперечення не містять доводів та документів які б не були враховані під час здійснення перевірки та відповідно викладені в акті. Заперечення розглянуто, але наведені доводи не спростовують висновків, наведених в акті від 14.02.2019 року № ДН413/1406/АВ.

На підставі акта інспекційного відвідування Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області 21.02.2019 року винесено припис №ДН413/1406/АВ/П про усунення виявлених порушень, яким зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю Управбуд-Сервіс усунути виявлені порушення трудового законодавства.

Також, на підставі акта від 14.02.2019 року № ДН413/1406/АВ Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області винесено постанову від 14.03.2019 року № ДН413/1406/АВ/МГ-ФС/233 про накладення штрафу уповноваженими особами у розмірі 3922620,00 грн., на підставі абзацу 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував норми Конституції України, норми Закону України Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності від 20.09.2007 № 877-V, Закону України "Про відпустки", Закону України Про оплату праці, Закону України Про державнi соцiальнi стандарти та державнi соцiальнi гарантiї від 05.10.2000 року № 2017-III, норми Кодексу законів про працю України, норми Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295, норми Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до преамбули Закону України Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності від 20.09.2007 № 877-V цей Закон визначає правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю).

Відповідно до ч.1 ст. 259 Кодексу законів про працю України (далі за текстом - КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

16 травня 2017 року набув чинності Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 (Порядок № 295), положення якого узгоджуються з нормами Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

В силу норм законодавства України інспекційне відвідування позивача проведено у період дії Порядку № 295.

Так, відповідно до п. 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, в тому числі Держпраці та її територіальних органів.

Відповідно до п. 19 Порядку № 295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення; згідно з п. 20 Порядку № 295 акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником.

Матеріалами справи підтверджується, що постанова про накладення штрафу від 14.03.2019 року №ДН413/1406/АВ/МГ-ФС/233 прийнята відповідачем у зв`язку із тим, що пункту 10 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Слід зазначити, що статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

При цьому, згідно частини 2 статті 21 Закону України "Про відпустки" порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (Порядок №100) передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що в силу абзацу 1 пункту 10 Порядку №100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення; на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей, таке рішення приймається виконавчим органом підприємства, відповідно до повноважень, встановлених його статутом.

Коригування середньої заробітної плати передбачено для того, щоб працівники у випадку підвищення окладів (тарифних ставок) при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її розрахунку відповідно до норм Порядку не втрачали у заробітку. При цьому госпрозрахункові підприємства, організації та фізичні особи - підприємці коригування заробітної плати проводять з урахуванням їх фінансових можливостей. Якщо госпрозрахункові підприємства чи фізична особа - підприємець не мають можливості провести коригування середньої заробітної плати на коефіцієнт підвищення посадових окладів (тарифних ставок), то приймається рішення про зменшення коефіцієнта коригування, виходячи з фінансової спроможності підприємства. Рішення про зменшення коефіцієнта коригування в зв`язку з фінансовими можливостями оформлюється наказом, який обов`язково повинен бути погоджений з профспілковим комітетом або іншим уповноваженим представляти інтереси працівників органом.

Матеріалами справи підтверджується, що 01.02.2018 року директором Товариства з обмеженою відповідальністю Управбуд-Сервіс видано наказ від 01.02.2018 року Про коригування середньої заробітної плати для обчислення оплати часу щорічної відпустки, яким визначено встановити на 2018 рік коефіцієнт коригування середньої заробітної плати для обчислення часу щорічної відпустки на рівні 1,00001, у зв`язку з тяжким фінансовим становищем.

29.06.2018 року на Товаристві з обмеженою відповідальністю Управбуд-Сервіс були проведенні загальні збори трудового колективу, на яких вирішено погодити застосування в 2018 році коефіцієнтів коригування середньої заробітної плати для обчислення оплати часу щорічної відпустки на рівні 1,00001, який встановлено наказом від 01.02.2018 року Про коригування середньої заробітної плати для обчислення оплати щорічної відпустки, що підтверджується протоколом № 1.

Таким чином, в межах компетенції визначеної пунктом 10 Порядку №100, позивачем було встановлено коефіцієнт коригування середньої заробітної плати для обчислення оплати часу щорічної відпустки, який становить більше одиниці.

Дослідженням наказів про надання щорічних відпусток та відомостей нарахування заробітної плати за 2018 рік встановлено, що заробітна плата за час щорічної відпустки 94 працівникам, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_31 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , ОСОБА_82 , ОСОБА_83 , ОСОБА_84 , ОСОБА_12 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 , ОСОБА_87 , ОСОБА_88 , ОСОБА_89 , ОСОБА_90 , ОСОБА_91 , ОСОБА_92 була нарахована з застосуванням коефіцієнту коригування у розмірі 1, 00001.

Таким чином, позивачем було правомірно застосовано коефіцієнт коригування та заробітна плата за час щорічної відпустки була нарахована в повному обсязі, що спростовує доводи відповідача про відсутність підстав у позивача для застосування коефіцієнту коригування.

Отже, з урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем було дотримано вимоги трудового законодавства щодо проведення коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення при оплаті відпустки працівникам у 2018 році.

При цьому, суд першої інстанції надав оцінку також доводам позивача на підтвердження скрутного фінансового становища на підприємстві в 2018 році.

Так, ТОВ Управбуд-Сервіс було зареєстроване як юридична особа 08.08.2017 року. 29.12.2017 року проведена державна реєстрація змін складу засновників, найменування, місцезнаходження та керівника підприємства.

Договори в межах основного виду діяльності підприємства Інші види діяльності із прибирання були укладені 29.12.2017 року: №2, №3 з КП Житлове господарство Самарського району Дніпровської міської ради про надання послуг з технічного обслуговування мереж електропостачання та електрообладнання, систем протипожежної автоматики та димовидалення, технічного обслуговування внутрішньо будинкових систем тепло-, водопостачання, водовідведення та зливної каналізації; №№10-2912/2017, 9-2912/2017 з КП Жилсервіс-2 Дніпровської міської ради про надання послуг з технічного обслуговування мереж електропостачання та електрообладнання систем протипожежної автоматики та димовидалення, технічного обслуговування внутрішньо будинкових систем тепло-, водопостачання, водовідведення та зливної каналізації.

Згідно умов зазначених договорів, оплата послуг, які надає ТОВ Управбуд-Сервіс проводиться після отримання сплати від мешканців багатоквартирних будинків.

При цьому, підприємством у запереченнях на акт інспекційного відвідування зазначено про розмір сукупного доходу та обов`язкових витрат в 2018 році на виплату заробітної плати, сплату податків і зборів, придбання обладнання, інструментів, засобів індивідуального захисту, придбання матеріалів для виконання робіт та надання послуг, сплата боргових зобов`язань. Дані обставини відповідачем не перевірялись.

Водночас, відповідач, зазначаючи про відсутність будь-яких інших документів підтверджуючих факт фінансової неспроможності позивача, не надав переліку документів, які б підтверджували/спростовували наявність скрутного фінансового становища підприємства.

Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується висновками суду першої інстанції, що необхідність понесення виробничих витрат на виконання договірних зобов`язань на початку своєї господарської діяльності призвела до недостатності джерел формування оборотних коштів, що в свою чергу стало причиною, яка не дала можливості підприємству проводити коригування середньої заробітної плати для обчислення оплати часу щорічної відпустки в повному обсязі.

Матеріалами справи також підтверджується, що працівник ОСОБА_12 , на підставі наказу №41-К від 01.08.2018 року перебував у відпустці без збереження заробітної плати.

Враховуючи, що при перебуванні працівника в неоплачуваній відпустці середня заробітна плата за час відпустки не нараховується, відповідно обов`язку щодо її корегування підприємство-роботодавець не має.

Щодо працівника ОСОБА_1 , наявні такі матеріали справи: наказ від 12.03.2018 року №11-К, згідно якого працівник прийнятий на підприємство позивача за переводом з ТОВ Правобережне ЖЕП, яке 05.04.2018 року перерахувало на рахунок ТОВ Управбуд-Сервіс суму в розмірі 2 324, 06 грн. по зазначеному працівнику за невикористану відпустку.

На підставі наказу №34-К від 02.07.2018 року та №44-К від 13.08.2018 року ОСОБА_1 були надані відпустки тривалістю 5 та 14 календарних днів за періоди роботи в ТОВ Правобережне ЖЕП та виплачена середня заробітна плата за час відпустки у розмірі 446, 93 грн. та 1 251, 42 грн. відповідно.

При цьому матеріали справи свідчать про те, що в даному випадку, Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області обставини, щодо визначення розміру суми середньої заробітної плати за час відпустки за період роботи на ТОВ Правобережний ЖЕП та виплати йому грошових коштів нарахованих ТОВ Правобережне ЖЕП не перевірялись.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що постанова про накладення штрафу від 14.03.2019 року № ДН413/1406/АВ/МГ-ФС/233 прийнята на підставі абзацу 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України.

Так, абзацом 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у 10-ти кратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Отже, відповідальність передбачена абзацом 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України у підприємства настає в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці.

Статтею 12 Закону України Про оплату праці встановлено, що мінімальними державними гарантіями є норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 цього Закону та Кодексом законів про працю.

Частиною 1 статті 12 Закону України Про оплату праці встановлено, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Відповідно до статті 94 Кодексу Законів про працю України, яка кореспондує зі ст. 1 Закону України Про оплату праці, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 17 Закону України Про державнi соцiальнi стандарти та державнi соцiальнi гарантiї визначено основнi державнi соцiальнi гарантi до яких належить мiнiмальний розмiр заробiтної плати.

Відповідно до пункту 10 Порядку №100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах, як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт підвищення.

Коефіцієнт, на який необхідно провести коригування виплат, визначається шляхом ділення окладу (тарифної ставки), встановленою після підвищення, на оклад (тарифну ставку), який працівник мав до підвищення.

Отже, основною вимогою для проведення коригування заробітної плати у всіх випадках її збереження є підвищення окладів (тарифних ставок), яке відбулося відповідно до актів законодавства, а також за рішенням, передбаченим в колективному договорі, як у розрахунковому періоді, так і в періоді протягом якого за працівником зберігається середній заробіток (наприклад підвищення розміру мінімальної заробітної плати, прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Таким чином, здійснивши системний аналіз зазначених вище норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що застосування коефіцієнта коригування не є мінімальною державною гарантією, визначеною статтею 12 Закону України Про оплату праці, оскільки законодавство допускає зменшування даного коефіцієнту враховуючи фінансові можливості підприємства та інтереси всіх працівників, а в окремих випадках дозволяє не проводити дане коригування взагалі.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що коефіцієнт коригування не належить до фонду основної заробітної плати.

Так, у відповідності до вимог статті 2 Закону України Про оплату праці, визначено, що основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем протиправно застосовано штраф за порушення, які передбачені абзацом 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, оскільки в судовому засіданні не підтверджено наявності факту недотримання позивачем мінімальних державних гарантій.

Отже, постанова про накладення штрафу уповноваженими особами від 14.03.2019 року № ДН413/1406/АВ/МГ-ФС/233 правомірно скасована судом першої інстанції.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В силу матеріалів справи позивачем доведено обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, натомість відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій/рішень.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача спростовуються доводами, викладеними позивачем та нормами законодавства, що регулює дані правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на результати апеляційного розгляду справи, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.06.2019 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили 22.01.2020 та може бути оскаржена до Верховного Суду відповідно до статті 328 КАС України протягом 30 днів згідно статті 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 22.01.2020.

В повному обсязі постанова виготовлена 29.01.2020.

Головуючий суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова