Справа № 640/290/20
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2020-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2020 року м. Київ № 640/290/20

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції

України

про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити

дії,-

УСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ), в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження № 60284599;

- зобов`язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винести постанову про відновлення виконавчого провадження №60284599 не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного судового рішення;

- надіслати постанову про відновлення виконавчого провадження №60284599 до Окружного адміністративного суду м. Києва для пред`явлення цим судом повернутого йому виконавчого документа (виконавчого листа №826/8387/17 від 17.07.2019) до виконання;

- відшкодувати моральну шкоду, завдану ОСОБА_1 у розмірі двадцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Позовні вимоги мотивовано тим, що постанова державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження №60284599 є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки боржником - Міністерством юстиції України не було виконано в повному обсязі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.03.2019 у справі №826/8387/17.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.01.2020 відкрито спрощене позове провадження у справі без повідомлення учасників справи (письмове провадження), встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що Законом України «Про виконавче провадження» чітко передбачені підстави та обов`язок державного виконавця виносити постанову про закінчення виконавчого провадження у разі його фактичного виконання.

Позивач надала суду відповідь на відзив, в якій наголосила, що на день прийняття відповідачем постанови про закінчення виконавчого провадження №60284599, а саме 06.12.2019 судове рішення Міністерством юстиції України виконано не було, Міністерством юстиції України на виконання рішення суду по справі №826/8387/17 не було надано позивачеві обґрунтованих відповідей на всі питання, поставлені в заяві-скарзі від 23.12.2016.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 в порядку статті 34 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» звернулись до Міністерства юстиції України з заявою-скаргою від 23.12.2016 №01/12 (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 03.01.2017 за № КО-17), стосовно товариств з обмеженою відповідальністю «Польтрансфер» та «Євроінсталсервіс», в якій просили:

1. підтвердити або спростувати, що право ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , визначене ч.2 статті 32 Конституції України, було порушене податковим органом внаслідок використання ним їх адреси для реєстрації обтяження активів СП ТОВ «Польтрансфер»;

2. підтвердити або спростувати, що державний реєстратор, реєструючи у 2000 році СП ТОВ «Польтрасфер», за адресою скаржників, допустив порушення, оскільки вніс у всі документи (паперову і електронну базу даних) запис про адресу цього СП із зазначенням номера квартири, що не відповідало правовстановлюючим документам;

3. у випадку підтвердження порушення реєстратора, вказаного у п.2 пояснити, які дії зобов`язаний вчинити реєстратор для усунення порушення із врахуванням того, що скаржники не дають згоди на подальше використання їх адреси;

4. дати правову оцінку допустимості використання податковим органом недійсної (неіснуючої) адреси СП ТОВ «Польтрансфер», в якій відображена реальна адреса скаржиків іх дописаним неіснуючим номером квартири;

5. дати повний перелік повідомлень, які повинні були зберігатись в реєстраційних справах юридичних осіб у період з 01.07.2004 по 01.01.2016, виходячи з вимог положень частини 3 статті 11 Закону № 755-VI від 15.05.2003 у редакціях, чинних у вказаний період;

6. якщо Міністерством юстиції України були розроблені нормативні документи (інструкції, рекомендації для державних реєстраторів тощо), які мітили перелік повідомлень, про який зазначено у п.5, просили:- навести ці нормативні документи; - зазначити можливість доступу до них через інтернет; - у випадку відсутності можливості доступу до них через інтернет надіслати копію;

7. із врахуванням зазначеного у пунктах 5 і 6 підтвердити або спростувати, що в реєстраційних справах юридичних осіб повинні зберігатись повідомлення податкового органу встановленої форми (зокрема, № 18-ОПП) про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням;

8. із врахуванням зазначеного у пунктах 5 і 6 підтвердити або спростувати, що в реєстраційних справах юридичних осіб повинні зберігатись повідомлення осіб, які надавали їм свої приміщення у безоплатне використання, оренду, тощо; щодо відсутності цих юридичних осіб за зареєстрованим місцезнаходженням, про розірвання угоди, тощо;

9. із врахуванням зазначеного у пунктах 5 і 6 підтвердити або спростувати, що в реєстраційних справах юридичних осіб повинні зберігатись копії повідомлень державного реєстратора, надіслані ним на адресу податкового органу, у зв`язку із виконанням ним своїх функцій;

10. із врахуванням зазначеного у пунктах 5 і 6 підтвердити або спростувати, що в реєстраційних справах юридичних осіб повинні зберігатись копії повідомлень державного реєстратора, надіслані ним на адресу місцезнаходження юридичної особи, у зв`язку із виконанням ним своїх функцій;

11. із врахуванням зазначеного у пунктах 5 і 6 підтвердити або спростувати, що в реєстраційних справах юридичних осіб повинні зберігатись копії відмов державного реєстратора у вчиненні реєстраційної дії з припинення юридичної особи із зазначенням всіх підстав відмови;

12. із врахуванням зазначеного у пунктах 5 і 6 підтвердити або спростувати, що в реєстраційних справах юридичних осіб повинні зберігатись копії документів, які підтверджують факт повернення реєстратором документів тій юридичній особі, якій відмовлено у вчиненні реєстраційної дії.

13. підтвердити або спростувати за результатами перевірки матеріалів реєстраційної справи №11551 УП СП ТОВ «Польтрансфер» (ідентифікаційний код - 22362778), яка зберігається в Управлінні державної реєстрації Львівської міської ради, що державним реєстратором з неї протиправно були вилучені документи, які повинні були там знаходитись;

14. підтвердити або спростувати за результатами перевірки матеріалів реєстраційної справи № 17188 ТОВ УПП «Євроінсталсервіс» (ідентифікаційний код - 31730221), яка зберігається в Управлінні державної реєстрації Львівьскої міської ради, що державним реєстратором з неї протиправно були вилучені документи, які повинні були там знаходитись, та було порушено процедуру припинення цієї юридичної особи шляхом її ліквідації;

15. із врахуванням зазначеного у пункті 14 прийняти рішення щодо скасування державної реєстрації УПП ТОВ «Євроінсталсервіс», за адресою: вул. Лісна, буд. 8-а, кв. 2, м. Львів, 79010, як такої, що є недійсною (неіснуючою), а також зобов`язати державного реєстратора здійснити спрощену процедуру державної реєстрації припинення цієї юридичної особи шляхом її ліквідації;

16. із врахуванням зазначеного у пунктах 2 і 3 прийняти рішення щодо скасування державної реєстрації СП ТОВ «Польтрансфер» (ідентифікаційний код - 22362778) за адресою вулиця Лісна, будинок 8а, квартира 2, місто Львів, 79010, як такої що була вчинена державним реєстратором із занесенням в свою базу даних завідомо неправдивих/неіснуючих даних щодо його адреси при його перереєстрації в 2000 році;

17. інформацію по даній заяві-скарзі направити рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За результатами розгляду скарги Міністерством юстиції України прийнято рішення у формі наказу від 01.03.2017 №591/7 «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_2 ОСОБА_1 від 23.12,2016» у зв`язку з тим, що скарга оформлена без дотримання вимог, визначених частиною п`ятою статті 34 Закону, а саме: відсутні відомості про наявність чи відсутність судового спору з порушеного у скарзі питання, що може мати наслідком скасування оскаржуваного рішення, повідомлення або реєстраційної дії державного реєстратора та/або внесення відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр), відсутні документи, що підтверджують факт порушення прав скаржника, засвідчені в установленому порядку, а також надана довіреність не засвідчена в установленому порядку та закінчився встановлений законом строк подачі скарги.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.03.2019 у справі за №826/8387/17 наказ Міністерства юстиції України від 01.03.2017 № 591/7 «Про відмову у задоволенні скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 23.12.2016» скасовано та зобов`язано Міністерство юстиції України повторно розглянути заяву-скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 23.12.2016 №01/12 та надати обґрунтовану відповідь по всім пунктам зазначеним в даній заяві-скарзі.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2019 у справі №826/8387/17 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.03.2019 у справі за № 826/8387/17 залишено без змін.

17.07.2019 Окружним адміністративним судом м. Києва на виконання рішення суду від 15.03.2019 було видано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виконавчі листи, в частині рішення щодо зобов`язання Міністерства юстиції України повторно розглянути заяву-скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 23.12.2016р. №01/12 та надати обґрунтовану відповідь по всім пунктам зазначеним в даній заяві-скарзі.

На виконання рішення суду Міністерством юстиції України було прийнято рішення у формі наказу від 12.06.2019 за № 2266/7 «Про скасування наказу Міністерства юстиції України від 01.03.2017 № 591/7 «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 23.12.2016».

16.07.2019 на адресу ОСОБА_1 надійшов лист Міністерства юстиції України, який містив відповідь від 08.07.2019 №25445/КО-17/19.2.2 на заяву-скаргу від 23.12.2016 №01/12.

Разом з тим, зважаючи на ті обставини, що Міністерством юстиції України у листі від 08.07.2019 №25445/КО-17/19.2.2 (як стверджує позивач) не було надано обґрунтованих відповідей на питання 1, 4, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, позивач звернулась із заявою від 25.09.2019 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України для примусового виконання рішення суду від 15.03.2019 у справі №826/8387/17 в порядку примусового виконання.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова В.О. від 11.10.2019 відкрито виконавче провадження ВП №60284599 з примусового виконання виконавчого листа №826/8387/17, виданого 17.07.2019 Окружним адміністративний судом м. Києва.

04.12.2019 на адресу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшов лист Міністерства юстиції України від 26.11.2019 №43656/13303-32-19/19.2.2, яким повідомлено відповідача, що листом Мін`юсту від 08.07.2019 №25445/КО-17/19.2.2 заявникові ( ОСОБА_1 ) надано обґрунтовану відповідь за всіма зазначеними пунктами в даній заяві-скарзі, та додано копію листа від 08.07.2019 №25445/КО-17/19.2.2.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.В. від 06.12.2019 закінчено виконавче провадження №60284599, з тих підстав, що на адресу Департаменту надійшов лист боржника від 26.11.2019, яким повідомлено відділ про повне та фактичне виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Законом України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до статі 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої, частиною четвертою статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Отже, виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" визначений перелік підстав для закінчення виконавчого провадження. Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.В. від 06.12.2019 закінчено виконавче провадження №60284599 на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», з огляду на те, що відповідно до листа боржника від 26.11.2019 №43656/13303-32-19, рішення суду фактично виконано до відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим, з позовної заяви вбачається, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що державним виконавцем не було здійснено належного аналізу фактичного виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.07.2019 №826/8387/17.

Відповідач, в свою чергу, заперечуючи проти позовних вимог, зазначає лише, що виконавцем проведено виконавчі дії відповідно до вимог Закону, що регулюють виконавче провадження.

Однак, суд звертає увагу, що відповідачем взагалі не зазначено, які саме дії ним було вчинено з метою встановлення реального факту виконання боржником рішення суду від 17.07.2019 по справі №826/8387/17 у повному обсязі.

Так, відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Відповідно до інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Таким чином, з метою перевірки наявності підстав для закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», що мало місце у спірних правовідносинах, необхідним є з`ясування факту повного виконання рішення суду.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів з`ясування відповідачем факту повного виконання рішення суду Міністерством юстиції України.

Як зазначено судом вище, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.03.2019 у справі за №826/8387/17 наказ Міністерства юстиції України від 01.03.2017 № 591/7 «Про відмову у задоволенні скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 23.12.2016» скасовано та зобов`язано Міністерство юстиції України повторно розглянути заяву-скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 23.12.2016 №01/12 та надати обґрунтовану відповідь по всім пунктам зазначеним в даній заяві-скарзі.

Зі змісту виконавчого листа по справі №826/8387/17 вбачається, що Міністерство юстиції України було зобов`язано повторно розглянути заяву-скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 23.12.2016р. №01/12 та надати обґрунтовану відповідь по всім пунктам зазначеним в даній заяві-скарзі.

Частинами 2, 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З наведеного вище вбачається, що судом було зобов`язано Міністерство юстиції України вчинити конкретні дії, а саме розглянути заяву-скаргу позивача та надати обґрунтовані відповіді по всім пунктам, зазначеним у даній скарзі.

Разом з тим, співставивши зміст заяви-скарги від 23.12.2016 №01/12, зокрема, ретельно дослідивши прохальну її частину, яка містить 17 пунктів, зі змістом листа Міністерства юстиції України від 08.07.2019 №25445/КО-17/19.2.2, суд встановив, що Міністерством юстиції України не було в повному обсязі виконано рішення суду від 15.03.2019 №826/8387/17, оскільки, лист від 08.07.2019 №25445/КО-17/19.2.2 не містить змістовних відповідей на всі питання, поставлені у скарзі від 23.12.2016 №01/12.

Крім того, прийняття в подальшому висновку комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 29.11.2019 та на його основі Наказу від 03.01.2020 №33/7 про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 23.12.2016 №01/12, також суперечить резолютивній частині рішення суду від 15.03.2019, при цьому, Наказ від 03.01.2020 №33/7 було прийнято вже після винесення оскаржуваної постанови державного виконавця.

Необхідно зазначити, що суд не вдається до вирішення питання щодо правомірності відповіді та дій Міністерства юстиції України щодо розгляду заяви-скарги від 23.12.2016 №01/12 та не надає оцінку таким діям Міністерства, оскільки питання правомірності таких дій виходить за межі розгляду даної справи, проте зазначає, що з наведеного вбачаються підстави вважати, що Міністерством юстиції України було не в повному обсязі виконано рішення суду.

Оскільки в матеріалах справи наразі не міститься жодного підтвердження повного виконання виконавчого листа, виданого 17.07.2019 на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.03.2019 у справі №826/8387/17, суд приходить до висновку про неповне виконання рішення, у зв`язку з чим постанова старшого державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.С. від 06.12.2019 про закінчення виконавчого провадження № 60284599 є передчасною.

У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до §1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, (офіційний переклад, затверджений Міністерством закордонних справ України 27 січня 2006 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Практика Європейського суду з прав людини (рішення Європейського суду з прав людини від 29. 06.2004 р., Справа «Жовнер проти України», від 29.06.2004 р., Справа «Півень проти України») свідчить про те, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка дотримується принципу верховенства права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін.

У пілотному рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine, №40450/04, §§ 45, 51) Європейський суд з прав людини нагадав, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін, таким чином, ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок, тоді як заборгованість за судовим рішенням становить майно (possession) для цілей статті 1 Першого протоколу до Конвенції. З посиланням на численні попередні рішення проти України ЄСПЛ вкотре зазначив: «саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції... Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою... Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади...» (§54).

Враховуючи вищезазначене, суд вбачає підстави для скасування постанови старшого державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.С. від 06.12.2019 про закінчення виконавчого провадження №60284599.

Разом з тим, позовні вимоги в частині зобов`язання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винести постанову про відновлення виконавчого провадження №60284599 не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного судового рішення, не підлягають задоволенню, оскільки послідовність та сукупність дій державного виконавця із примусового виконання виконавчого документа визначена в Законі України «Про виконавче провадження», а скасування постанови про закінчення виконавчого провадження має наслідком відновлення відповідного провадження.

Як наслідок, враховуючи похідний характер вимоги щодо зобов`язання відповідача надіслати постанову про відновлення виконавчого провадження №60284599 до Окружного адміністративного суду м. Києва для пред`явлення цим судом повернутого йому виконавчого документа (виконавчого листа №826/8387/17 від 17.07.2019) до виконання, то вказана вимога також не підлягає задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 у розмірі двадцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, суд зазначає наступне.

Згідно із статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Стаття 1173 Цивільного кодексу України передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як зазначено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів факту заподіяння моральної шкоди та не доведено безпосереднього причинного зв`язку між діями та рішеннями відповідача та їх наслідками у вигляді моральних чи фізичних страждань позивача.

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди, не підлягає задоволенню у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог в цій частині та відсутністю правових підстав щодо їх задоволення.

У позовній заяві позивач, також просить суд призначити судовий контроль за виконанням Департаментом державної виконавчої служби міністерства юстиції України судового рішення в даній справі після набрання ним законної сили.

Вирішуючи дане питання, суд зазначає, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах передбачено статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої згаданої процесуальної норми суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина друга статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Разом з тим, наразі суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача в частині встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Водночас, суд звертає увагу позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в ухвалі від 20.06.2018 року у справі №800/592/17, а саме, що клопотання про встановлення судового контролю може бути подано й задоволено судом вже після ухвалення рішення у справі.

Отже, позивача не позбавлено права звернутися із клопотанням про встановлення судового контролю після прийняття судом рішення у справі, у разі існування ризику його не виконання.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

Частинами першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки ухвалою суду від 13.01.2020 позивача було звільнено від сплати судового збору.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 06.12.2019 №60284599.

3. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому частиною першою статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому статтями 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону №2147-VIII).

Суддя Вєкуа Н.Г.