Справа № 420/7431/19
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2020-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7431/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Президента України, Офісу Президента України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Президента України, Офісу Президента України в якому позивач просить:

1) визнати протиправною бездіяльність Адміністрації Президента України та Офісу Президента України, яка полягає у ненаданні публічної інформації на запити про доступ до публічної інформації ОСОБА_1 від 9 та 19 липня 2019 року щодо питань погодження преміювання та/або встановлення надбавок за інтенсивність праці ОСОБА_1 як Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим за жовтень та листопад 2018 року;

2) зобов`язати Адміністрацію Президента України та Офіс Президента України надати ОСОБА_1 витребувану в цих запитах про доступ до публічної інформації, а саме:

копії усіх наявних в Офісі Президента України (Адміністрації Президента України) документів стосовно погодження преміювання та/або встановлення Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим надбавок за інтенсивність праці, опрацьованих (сформованих, візованих, отриманих надісланих Адміністрацією Президента України та її посадовими й службовими особами) починаючи з жовтня 2018 року;

відомостей які конкретно посадові особи Адміністрації Президента України були відповідальними за опрацювання відповідних документів щодо преміювання та/або встановлення надбавки за інтенсивність праці Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим, про інформування щодо такого погодження чи непогодження Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим та Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим;

відомостей на яких нормативних підставах здійснювалося відповідне погодження преміювання та/або встановлення надбавки за інтенсивність праці Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим у жовтні-грудні 2018 року, та якими актами Адміністрації Президента України та керівництва Адміністрації Президента України було регламентовано ці процедури;

3) визнати протиправною бездіяльність Адміністрації Президента України та Офісу Президента України, яка полягає у ненаданні відомостей до Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим з питань погодження чи непогодження преміювання та/або встановлення надбавок за інтенсивність праці ОСОБА_1 як Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим за жовтень та листопад 2018 року;

4) визнати протиправною бездіяльність Адміністрації Президента України та Офісу Президента України, які не є роботодавцем чи правомірним представником роботодавця з питань оплати праці Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим, що полягає у недотриманні вимог законодавства під час погодження чи непогодження зазначеного преміювання та/або встановлення надбавок;

5) зобов`язати Адміністрацію Президента України та Офіс Президента України надати Представництву Президента України в Автономній Республіці Крим документально підтверджені, здійснені за належною формою та з належним обґрунтуванням, відомості щодо такого погодження або непогодження, які ґрунтувалися б на законодавстві України та ураховували б вимоги Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом на 2014-2018 рр. від 12 грудня 2014 р. (зі змінами від 12 липня 2017 р. № 100).

Позов обґрунтовано наступним.

Станом на час звільнення позивача з посади Представника в грудні 2018 року та й тривалий час у наступному він не знав про форму вирішення питання з боку АПУ щодо погодження або непогодження преміювання та/або надбавки за інтенсивність праці, як Представника Главою АПУ за відповідними пропозиціями, наданими Представництвом. Така його неусвідомленість повністю унеможливлювала можливість оскарження рішення Глави АПУ щодо узгодження чи неузгодження мого преміювання та/або надбавки за інтенсивність праці, підстав такого узгодження чи неузгодження, причиняла йому істотні моральні страждання.

Тому задля з`ясування важливих для нього обставин виконання з боку АПУ та Глави АПУ Постанови №784, зокрема, у частині погодження премій та надбавок за інтенсивність праці Представнику Главою АПУ, позивачем у 2019 р. надавалися інформаційні запити до АПУ та водночас до Офісу Президента України (далі - ОПУ).

Відповіді по суті з цих питань від АПУ чи від ОПУ позивачем отримано не було. Водночас згідно отриманої формальної відповіді на запит від Головного департаменту забезпечення доступу до публічної інформації АПУ від 18 липня 2019 р. № 12-09/3017, питання щодо погодження преміювання та/або встановлення Представнику надбавок за інтенсивність праці розглядалося у Головному департаменту регіональної та кадрової політики АПУ та нібито «не було вирішено у зв`язку із звільненням його з посади згідно з поданою заявою», але у зазначеній відповіді № 12-09/3017 витребувані мною у запиті копії відповідних документів не були мені надані.

Тези відповідей АПУ (ОПУ) на інформаційні запити про нібито надання наявних в ОПУ документів є завідомо неправдивими, адже як випливає з відповіді Представництва від 17 липня 2019 р. № 02/15/04-19 на запит від 8 липня 2019 р. Представництвом надсилалися до АПУ як мінімум чотири листи щодо погодження преміювання та/або встановлення позивачу як Представнику надбавок за інтенсивність праці (а саме листи від 24 жовтня 2018 р. № 2208/06-37-18, від 25 жовтня 2018 р. № 2229/06-37-18, від 23 листопада 2018 р. № 2403/01-08-18 та № 2404/01-08-18) та додатки до них. Ані копії цих листів, ані копії матеріалів реагування на ці листи я у відповідях з АПУ (ОПУ) не отримав, попре завідому їх наявність в АПУ.

Також адміністративний позов містить викладення обставин розгляду справи №640/22415/18 за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим про визнання незаконною постанови №784 від 12.09.2018 року в частині, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.

Ухвалою суду від 13.12.2018 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, без призначення судового засідання.

Відповідно ст.162 КАС України відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву.

Копію ухвали про відкриття провадження по справі представник відповідача (Адміністрації Президента України) отримав 23.12.2019 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення ОДЕСА ЦОКК 65 0 та представник відповідача (Офісу Президента України) отримав 23.12.2019 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення ОДЕСА ЦОКК 65 8.

02.01.2019 року за вх. № 138/20 через канцелярію суду представником відповідача (Пантюхова Л.Р. - за довіреністю) надано відзив на адміністративний позов, який обґрунтований наступним.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідачів, яка полягає у ненаданні позивачу публічної інформації на його запити від 9 та 19 липня 2019 року та зобов`язання відповідачів надати ОСОБА_1 витребувану у цих запитах інформацію.

Запити від 8 липня 2019 року надійшли до Адміністрації Президента України 11 липня 2019 року та були зареєстровані за вхідними №№ 2336,2337 відповідно (фотокопії запитів з відміткою про отримання Головним департаментом забезпечення доступу до публічної інформації та реєстраційні картки запитів додаються).

Запити, датовані позивачем 19 липня 2019 року, надійшли до Адміністрації Президента 29 липня 2019 та зареєстровані відповідно за №№ 2606 та 2607 (копії запитів з відміткою та реєстраційні картки додаються).

У своїх запитах від 8 та 19 липня 2019 року позивач просив надати інформацію та копії усіх документів щодо:

а) отримання відповідачами письмових звернень від Представництв стосовно погодження преміювання та/або встановлення надбавки за інтенсивність праці Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим;

б) погодження чи непогодження відповідних звернень Представництва та про інформування Представництва за наслідками такого погодження чи непогодження;

в) конкретних осіб, які були відповідальні за опрацювання відповідних документів та інформування Представництва за результатами їх розгляду;

г) нормативних підстав погодження чи непогодження вказаних вище питань.

Вказані запити позивача були розглянуті Адміністрацією Президента України відповідно до чинного законодавства та за результатами їх розгляду позивачу надано відповіді за підписом керівника Головного департаменту забезпечення доступу до публічної інформації Адміністрації Президента України, що не заперечується позивачем (від 18 липня 2019 року № 12-09/3017 та від 5 серпня 2019 року № 12-09/3373).

У зв`язку зі звільненням Представника з посади, питання преміювання та/або встановлення Представнику надбавок, вирішено по суті не було і, відповідно, документи щодо зазначеного питання не виготовлялися.

Так, позивача було поінформовано, що питання стосовно погодження преміювання та/або встановлення Представнику надбавок за інтенсивність праці розглядалося у Головному департаменті регіональної та кадрової політики, однак не було вирішено у зв`язку зі звільненням з посади згідно з поданою ним заявою.

Як вбачається з відповіді Офісу Президента України позивачу від 5 серпня 2019 року № 12-09/3373 усі наявні в Офісі Президента України документи, що стосуються порушених питань, позивачу були надіслані у відповідях на попередні запити від 25 червня 2019 № 12-09/2464 (копія із додатками додається) та від 18 липня 2019 року № 12-09/3017.

Також, позивач безпідставно вважає, що запитувана ним у пункті г) даного розділу відзиву інформація є публічною інформацією, розпорядником якої є Адміністрація Президента України (Офіс Президента України).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

З приписів вказаної норми Закону вбачається, що публічною є лише та інформація, яка створена відповідачами в процесі здійснення своїх обов`язків як суб`єкта владних повноважень, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до пункту 3 Положення про Адміністрацію Президента України, затвердженого Указом Президента України від 2 квітня 2010 року № 504, а також згідно з пунктом 3 Положення про Офіс Президента України, затвердженого Указом Президента України від 25 червня 2019 року №436/2019, основними завданнями Адміністрації (Офісу) є організаційне, правове, консультативне, інформаційне, експертно-аналітичне та інше забезпечення здійснення Президентом України визначених Конституцією України повноважень.

Відтак, інформація щодо нормативних підстав погодження чи непогодження вказаних вище питань не є публічною в розумінні Закону.

Таким чином, запити позивача від 8 та 19 липня 2019 року було розглянуто та на них надано відповідь із дотриманням вимог чинного законодавства.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у ненаданні відповідачами до Представництва відомостей щодо погодження чи непогодження преміювання та/або встановлення надбавки за інтенсивність праці Представнику; у недотриманні Адміністрацією Президента України вимог законодавства під час погодження чи непогодження преміювання.

Як вбачається із копій документів, поданих позивачем до суду, Представник, посаду якого на той час обіймав позивач - ОСОБА_1 , звертався до Глави Адміністрації Президента України з листами про преміювання та про погодження надбавки за інтенсивність праці 24 жовтня 2018 року, 25 жовтня 2018 року, 23 листопада 2018 року.

Згідно з поданою позивачем заяви від 22 листопада 2018 року, Указом Президента України від 2 грудня 2018 року № 405 позивача звільнено з посади.

На підставі зазначеного Указу Президента України, розпорядженням постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим від 5 грудня 2018 року № 44-к/р позивачу було виплачено суми заробітної плати за фактично відпрацьовані дні у грудні 2018 року, а також грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки.

Строки розрахунку при звільненні працівника встановлено у статті 116 КЗпП України. Відповідно до приписів частини першої вказаної статті при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення.

Відтак, у день звільнення позивачем було отримано усі суми, що йому належать.

І вже у день звільнення позивачу було достеменно відомо про той факт, що ані премії, ані надбавки за інтенсивність праці йому нараховано не було. Відтак, вже у день звільнення - 7 грудня 2018 року, позивач міг звернутися до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності Адміністрації Президента України, яка полягала у ненаданні відомостей до Представництва щодо погодження чи непогодження преміювання та/або встановлення надбавки за інтенсивність праці Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим; у недотриманні Адміністрацією Президента України вимог законодавства під час погодження чи непогодження преміювання.

Натомість, позовну заяву подано лише 6 грудня 2019 року. Тобто, майже через рік після його звільнення.

Позовна вимога щодо визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у недотриманні Адміністрацією Президента України вимог законодавства під час погодження чи непогодження преміювання, є абстрактною та не спрямованою на захист жодного порушеного права позивача.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Відтак, позовна вимога щодо визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у недотриманні Адміністрацією Президента України вимог законодавства під час погодження чи непогодження преміювання, не спрямована на захист жодного порушеного права позивача.

Питання надбавок врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 № 304 «Про умови оплати праці посадових осіб, керівників та керівних працівників окремих державних органів, на яких не поширюється дія Закону України "Про державну службу" (зі змінами).

Так, згідно з абзацом 6 пункту 4 вказаної постанови КМУ, рішення про виплату та конкретний розмір надбавки за вислугу років, надбавки за інтенсивність праці, премії, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань приймається в порядку, установленому керівником відповідного органу, в межах затвердженого фонду оплати праці Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим - приймається за погодженням з Керівником Офісу Президента України.

На виконання вказаної норми, листи Представника від 24 жовтня, 25 жовтня, 23 листопада 2018 року були розглянуті в установленому порядку.

Слід зазначити, що жодним нормативним актом не передбачено обов`язкової письмової форми відповіді за результатами погодження або непогодження вказаних виплат.

Відтак, позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у ненаданні відповідачами до Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим відомостей щодо погодження чи непогодження преміювання та/або встановлення надбавки за інтенсивність праці Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_1 у своєму позові не довів наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Отже, вказана вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає, як необґрунтована та безпідставна.

08.01.2020 р. за вх. №571/20 через канцелярію суду позивачем надано відповідь на відзив.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

ОСОБА_1 , указом Президента України від 17 серпня 2017 р. №220/2017 призначений на посаду Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим.

Згідно розпорядження №44-к/р постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим від 05.12.2018 р. «Про звільнення ОСОБА_1 » , на підставі Указу Президента України від 02.12.2018 р. № 405/2018, ОСОБА_1 звільнено з посади.

ОСОБА_1 звернувся Офісу Президента України (Адміністрації Президента України) із запитами на отримання публічної інформації від 8 липня 2019 року та 19 липня 2019 р., у якому запитувач просить:

«…Прошу відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» надати наступну інформацію та посвідчені належним шляхом відповідно до Вимог до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003 копії наступних документів, які є в розпорядженні Офісу Президента України та/або Адміністрації Президента України (далі - АПУ):

1) чи отримували у жовтні-грудні 2018 року АПУ та/або Глава АПУ чи його заступники письмові звернення (листи, подання) від Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим (далі - Представництво) щодо погодження преміювання та/або встановлення надбавки за інтенсивність праці Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим (далі - Представник);

2) чи було погоджено або не погоджено (задоволено або не задоволено) в АПУ, її Главою чи іншими особами відповідні письмові звернення (листи, подання) від 1 представництва, чи було з боку АПУ проінформоване Представництво або Представник про таке погодження або не погодження (задоволення або не задоволення);

3) які конкретно посадові особи АПУ були відповідальними за опрацювання відповідних документів щодо преміювання та/або встановлення надбавки за інтенсивність грядці Представнику, про інформування щодо такого погодження чи непогодження Представництво та Представника;

4) на яких нормативних підставах здійснювалося відповідне погодження преміювання та/або встановлення надбавки за інтенсивність праці Представнику у жовтні-грудні 2018 року, та якими актами АПУ та керівництва АПУ було регламентовано ці процедури;

5) надати копії усіх документів, які підтверджують вищевказані погодження та/або непогодження преміювання та/або встановлення надбавки за інтенсивність прані Представнику в жовтні-грудні 2018 року, які містять підпис уповноваженого представника АПУ. зокрема того, який здійснював відповідні погодження та/або непогодження (задоволення або не задоволення), а також надати копії документів, якими про зазначені рішення керівництва АПУ було належним чином проінформоване Представництво або Представник…».

Запит датований позивачем 08.07.2019 р. надійшов 11 липня 2019 року та був зареєстрований за вхідним № 2336.

На вказаний запит надано відповідь від 18.07.2019 р. № 12-09/3017, в якій зазначається:

«…На Ваші запити від 11 липня 2019 року з проханням надати інформацію та копії документів, що стосуються погодження Президентом України та посадовими особами Адміністрації Президента України відпусток, закордонних відряджень Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим, а також, погодження його преміювання та/або встановлення йому надбавок за інтенсивність праці, повідомляємо таке.

За інформацією, наданою Головним департаментом регіональної та кадрової політики, всі погодження згаданих відпусток і відряджень відбувалися на підставі офіційних звернень Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим.

Питання стосовно погодження преміювання та/або встановлення Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим надбавок за інтенсивність праці розглядалося у Головному департаменті регіональної та кадрової політики, однак не було вирішено у зв`язку з звільненням його з посади згідно з поданою заявою (Указ Президента України від 2 грудня 2018 року № 405).

Також надсилаємо Вам копію листа Першого заступника Глави Адміністрації Президента України В. Ковальчука від 02 березня 2018 року № 04-01/483…».

Запит, датований позивачем 19 липня 2019 року, надійшов до Адміністрації Президента 29 липня 2019 та зареєстрований за № 2607.

«…Мною, ОСОБА_1 електронним та поштовим засобами зв`язку було надано 8 липня 2019 року до Офісу Президента України (Адміністрації Президента України, далі - АПУ) запит на отримання публічної інформації, у якому відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» я серед іншого просив надати наступну інформацію:

1) чи отримували у жовтні-грудні 2018 року АПУ та/або Глава АПУ чи його заступники письмові звернення (листи, подання) від Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим (далі - Представництво) щодо погодження преміювання та/або встановлення надбавки за інтенсивність праці Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим (далі - Представник);

2) чи було погоджено або не погоджено (задоволено або не задоволено) в АПУ, її Главою чи іншими особами відповідні письмові звернення (листи, подання) від Представництва, чи було з боку АПУ проінформоване Представництво або Представник про таке погодження або не погодження (задоволення або не задоволення);

3) які конкретно посадові особи АПУ були відповідальними за опрацювання відповідних документів щодо преміювання та/або встановлення надбавки за інтенсивність праці Представнику, про інформування щодо такого погодження чи непогодження Представництво та Представника;

4) на яких нормативних підставах здійснювалося відповідне погодження преміювання та/або встановлення надбавки за інтенсивність праці Представнику у жовтні-грудні 2018 року, та якими актами АПУ та керівництва АПУ було регламентовано ці процедури;

5) надати копії усіх документів, які підтверджують вищевказані погодження та/або непогодження преміювання та/або встановлення надбавки за інтенсивність праці Представнику в жовтні-грудні 2018 року, які містять підпис уповноваженого представника АПУ, зокрема того, який здійснював відповідні погодження та/або непогодження (задоволення або не задоволення), а також надати копії документів, якими про зазначені рішення керівництва АПУ було належним чином проінформоване Представництво або Представник…

…У отриманій на цій запит відповіді - листі керівника Головного департаменту забезпечення доступу до публічної інформації АПУ від 18 липня 2019 року № 12-09/3017 замість відповіді на зазначені питання по суті зазначалося, що «питання стосовно погодження преміювання та/або встановлення Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим надбавок за інтенсивність праці розглядалося у Головному департаменту регіональної та кадрової політики однак не було вирішено у зв`язку із звільненням його з посади згідно з поданою заявою».

Зважаючи на таку ситуацію, для отримання інформації, яку я просив надати у запиті від 8 липня 2019 року та зважаючи на фактичне ухилення від її надання у листі №12-09/3017 прошу надати мені копії усіх наявних в Офісі Президента України (АПУ) документів стосовно погодження преміювання та/або встановлення Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим надбавок за інтенсивність праці, опрацьованих (сформованих, візованих, отриманих надісланих АПУ та її посадовими й службовими особами) у жовтні-грудні 2018 року.

Повторно прошу надати мені інформацію, про надання якої я питав у запиті від 8 липня 2019 року а саме:

- які конкретно посадові особи АПУ були відповідальними за опрацювання відповідних документів щодо преміювання та/або встановлення надбавки за інтенсивність праці Представнику, про інформування щодо такого погодження чи непогодження Представництво та Представника;

- на яких нормативних підставах здійснювалося відповідне погодження преміювання та/або встановлення надбавки за інтенсивність праці Представнику у жовтні-грудні 2018 року, та якими актами АПУ та керівництва АПУ було регламентовано ці процедури…».

У запитах від 8 та 19 липня 2019 року позивач просив надати інформацію та копії усіх документів щодо:

а) отримання відповідачами письмових звернень від Представництв стосовно погодження преміювання та/або встановлення надбавки за інтенсивність праці Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим;

б) погодження чи непогодження відповідних звернень Представництва та про інформування Представництва за наслідками такого погодження чи непогодження;

в) конкретних осіб, які були відповідальні за опрацювання відповідних документів та інформування Представництва за результатами їх розгляду;

г) нормативних підстав погодження чи непогодження вказаних вище питань.

Вказаний запит розглянутий Адміністрацією Президента України, про що надано відповідь від 05 серпня 2019 року № 12-09/3373, в якій зазначається:

«…На Ваші запити від 29 липня 2019 року з проханням надати інформацію та копії документів щодо погодження Президентом України, посадовими особами Адміністрації Президента України відпусток і службових відряджень за кордон Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим (далі - Представник), а також погодження його преміювання га/або встановлення йому надбавок за інтенсивність-праці, повідомляємо таке.

За інформацією, наданою Головним департаментом регіональної та кадрової політики, всі погодження відпусток і службових відряджень за кордон Представника відбувалися на підставі його офіційних звернень.

Питання стосовно погодження преміювання та/або встановлення Представнику надбавок за інтенсивність праці розглядалося у Головному департаменті регіональної та кадрової політики, однак не було вирішено у зв`язку зі звільненням з посади згідно з поданою ним заявою (Указ Президента України від 2 грудня 2018 року № 405),

Також зазначаємо, що наявні в Офісі Президента України документи, що стосуються порушених питань, Вам були надіслані у відповідях на попередні запити з листами від 25 червня 2019 року № 12-09/2464 та від 18 липня 2019 року № 12-09/3017».

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Стаття 19 Конституції України в першому реченні закріплює автономію особистості в її різноманітній життєдіяльності, а у другому реченні містить її королларій, передбачаючи, що держава не може виходити за межі повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституція України (в редакції станом на 30.09.2016 року) містить статтю 124 «…Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.», яка визначає можливість судового захисту за наявності юридичного спору.

Юридичний спір в даній справі, виходячи із позовних вимог, виник з приводу бездіяльності відповідачів, яка виразилась у ненаданні відповіді на запит на отримання публічної інформації.

Разом з цим, позивач зазначає, що підставою для звернення з адміністративним позовом стала неусвідомленість, яка унеможливлює можливість оскарження по суті невідомого йому рішення Глави АПУ або посадових осіб АПУ щодо узгодження чи неузгодження преміювання та/або надбавки за інтенсивність праці, підстав такого узгодження чи неузгодження.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

Положеннями статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом № 2939-VI, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає цей Закон.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації визначено у Законі України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI (далі - Закон №2939-VI ).

Відповідно до статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

За поданим вище визначенням, можна виокремити такі ознаки публічної інформації:

готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством;

заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;

інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання ним своїх обов`язків;

інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.

За відсутності перелічених ознак така інформація не належить до публічної.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання ним своїх обов`язків.

Поняття «створеної» чи «готової» інформації знайшло своє відображення у рішення ЄСПЛ, що стосувалось доступу до інформації, якою володіють органи влади. Це рішення у справі «Бубон проти Росії» (Bubon v. Russia).

У своєму рішенні Європейський суд з прав людини визнав, що у даному випадку право запитувача не було порушене, адже він фактично просив розпорядника «обробити та узагальнити інформацію з використанням конкретних параметрів». Суд наголосив на важливості того, що запитувана інформація повинна бути готова і доступна (ready and available).

На думку суду, вказане рішення є релевантним до спірних правовідносин, оскільки жодним законом чи підзаконним нормативно-правовим актом не передбачено оброблення та узагальнення відомостей, які просив надати позивач.

Частинами першою та другою статті 19 Закону №2939-VI передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів із дня отримання запиту.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Частинами першою та другою статті 23 Закону №2939-VI передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Вказані конституційні положення, а також положення Закону України «Про звернення громадян» містять правову процедуру розгляду звернень особи, зокрема, до суб`єктів владних повноважень, яка гарантує доступ особи до інформації, обов`язок розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Зважаючи на це, а також контекст спірних правовідносин, що склались між сторонами, суд вважає за необхідне вказати, що у постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 826/13000/18 зазначено, що правова процедура («fair procedure» - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.

Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.

Встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права, тобто особа правомірно очікує отримати у передбачений законом спосіб відповідь на порушене перед суб`єктом, якому адресовано звернення, питання відповідно та у спосіб, передбачений законом.

Як встановлено судом, позивач звернувся з двома запитами однакового змісту, які були розглянуті Адміністрацією Президента України та Офісом Президента України відповідно до чинного законодавства та за результатами їх розгляду позивачу надано відповіді за підписом керівника Головного департаменту забезпечення доступу до публічної інформації Адміністрації Президента України, від 18 липня 2019 року №12-09/3017 та від 5 серпня 2019 року №12-09/3373.

З огляду на вказане, суд вирішуючи спір в частині позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Адміністрації Президента України та Офісу Президента України, яка полягає у ненаданні публічної інформації на запити про доступ до публічної інформації ОСОБА_1 від 9 та 19 липня 2019 року щодо питань погодження преміювання та/або встановлення надбавок за інтенсивність праці ОСОБА_1 як Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим за жовтень та листопад 2018 року та зобов`язання Адміністрацію Президента України та Офіс Президента України надати ОСОБА_1 витребувану в цих запитах публічну інформацію, дійшов висновку про відмову в її задоволенні, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З вищезазначеної норми Конституції України слідує, що кожен орган державної влади зобов`язаний діяти виключно в межах передбачених чинним законодавством. Відповідно, суд при вирішенні питання щодо правомірності дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень може вирішувати питання щодо відповідності таких дій нормам чинного законодавства.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в невчиненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Крім того, як вбачається зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд зазначає, що поняття бездіяльності було неодноразово надано Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, зокрема, у постановах від 26.06.2019 року по справі №807/583/14, від 15.03.2019 року по справі №805/1953/18-а та від 23.05.2018 року по справі №802/490/16-а, в яких зазначено, що бездіяльність - це пасивна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним тих дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього обов`язків (завдань) згідно із чинним законодавством.

Із матеріалів справи вбачається, що в спірних правовідносинах відсутня бездіяльність відповідачів, що полягає у невиконанні ними тих дій, які вони повинні були і могли вчинити відповідно до покладених на них обов`язків (завдань) згідно із чинним законодавством, оскільки відповідачами надано відповіді на запити позивача.

Окремо також слід зазначити, що Велика палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 8 листопада 2016 року у справі «Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary» (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати у кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (§ 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (§ 158-170):

- мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань, і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;

- природа інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного (публічного) інтересу;

- роль запитувача. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть, насамперед, журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань.

- готова та доступна інформація. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.

Необхідність дослідження вказаних обставин висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24.05.2018 року у справі № 800/591/17.

А тому суд, враховуючи вказані критерії, дійшов висновку про те, що інформація, яку запитував позивач, не відповідає меті запитувача публічної інформації та її природі (на задоволення якого суспільного (публічного) інтересу запитувалась інформація).

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Адміністрації Президента України та Офісу Президента України, яка полягає у ненаданні відомостей до Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим з питань погодження чи непогодження преміювання та/або встановлення надбавок за інтенсивність праці ОСОБА_1 як Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим за жовтень та листопад 2018 року;

визнання протиправною бездіяльність Адміністрації Президента України та Офісу Президента України, які не є роботодавцем чи правомірним представником роботодавця з питань оплати праці Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим, що полягає у недотриманні вимог законодавства під час погодження чи непогодження зазначеного преміювання та/або встановлення надбавок;

зобов`язати Адміністрацію Президента України та Офіс Президента України надати Представництву Президента України в Автономній Республіці Крим документально підтверджені, здійснені за належною формою та з належним обґрунтуванням, відомості щодо такого погодження або непогодження, які ґрунтувалися б на законодавстві України та ураховували б вимоги Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом на 2014-2018 рр. від 12 грудня 2014 р. (зі змінами від 12 липня 2017 р. № 100).

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 № 304 «Про умови оплати праці посадових осіб, керівників та керівних працівників окремих державних органів, на яких не поширюється дія Закону України "Про державну службу" (зі змінами), врегульовано питання надбавок.

Згідно з абзацом 6 пункту 4 вказаної постанови КМУ, рішення про виплату та конкретний розмір надбавки за вислугу років, надбавки за інтенсивність праці, премії, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань приймається в порядку, установленому керівником відповідного органу, в межах затвердженого фонду оплати праці Постійному Представнику Президента України в Автономній Республіці Крим - приймається за погодженням з Керівником Офісу Президента України.

На виконання вказаної норми, листи Представника від 24 жовтня, 25 жовтня, 23 листопада 2018 року розглянуті в установленому порядку та на них надано відповіді.

Обов`язкової письмової форми відповіді за результатами погодження або непогодження вказаних виплат, нормативним актом не передбачено.

Законом України "Про доступ до публічної інформації" визначено порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Положення частини другої статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 цього Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту».

Аналізуючи норми Закону № 2939-VI, Суд дійшов висновку, що визначальною ознакою для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях і знаходилася у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям «відображеності та за документованості» і є публічною. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти (Постанова ВС у справі № 818/1221/17 від 29.01.2020).

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди.

«Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

З огляду на встановлене судом під час розгляду справи не встановлено бездіяльності відповідачів, а отже, вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки є похідною (ст. 4 КАС України).

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст. ст. 139, 242, 246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Адміністрації Президента України, Офісу Президента України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 15.5 розділу VII Перехідні положення КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

ОСОБА_1 - адреса: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , телефон: ( НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Адміністрація Президента України - адреса: 01220, м. Київ, вул. Банкова, 11, телефон:

Офіс Президента України - адреса: 01220, м. Київ, вул. Банкова, 11, телефон:

Головуючий суддя Потоцька Н.В.

.