Справа № 520/825/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

06.02.2020 р. справа №520/825/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за процедурою письмового провадження справу за позовом

ОСОБА_1
до третя особа -Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції , Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області,
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання бездіяльності Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції щодо невиплати належної ОСОБА_1 суми середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку, яку зобов`язане було виплатити відповідно до рішення суду від 19.04.2019 р. та відповідної грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб протиправною; 2) зобов`язання Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції виплатити ОСОБА_1 недоплачений середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та грошову компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 29655, 11 грн.; 3) встановлення судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, подати до суду звіт про виконання судового рішення протягом місяця із дня набрання судовим рішенням законної сили.

Аргументуючи вимоги зазначив, що досі роботодавець не провів повного остаточного розрахунку при звільненні.

Відповідач, Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України (далі за текстом - адміністративний орган, владний суб`єкт, Управління) з поданим позовом не погодився, зазначивши про безпідставність заявлених вимог.

Третя особа, Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, письмово своєї правової позиції по суті позову не висловив.

Від представників сторін до суду надійшли клопотання про розгляд справи за їх відстуності.

Згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи незмінність завдання адміністративного судочинства згідно з ч. 1 ст. 2 та ч. 4 ст. 242 КАС України незалежно від категорії спору, імперативно встановлену законодавцем мету адміністративного судочинства у вигляді захисту прав та інтересів невладного суб`єкта, зміст та характер спірних правовідносин, обсяг доказів, котрі повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у ній письмовими документами.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник до 05.04.2018 р. проходив публічну службу у Державній кримінально-виконавчій службі України, звідки 05.04.2018 р. був звільнений з посади начальника Харківського міського відділу з питань пробації відповідно до п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку із скороченням штатів.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12.11.2018 р. по справі №635/4827/18 були установлені обставини невиплати заявникові у повному обсязі вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористану чергову відпустку у розмірі 124.391,66грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.04.2019 р. по справі №520/606/19 були установлені обставини проведення повного остаточного розрахунку при звільненні 28.12.2018 р. та зобов`язано Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 06.04.2018 року по 27.12.2018 року у розмірі 152.077,52 грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25.09.2019 р. по справі №520/606/19 роз`яснено, що Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції зобов`язано виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 06.04.2018 року по 27.12.2018 року у розмірі 152.077 (сто п`ятдесят дві тисячі сімдесят сім) грн. 52 коп. з відрахуванням з цієї суми установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Під час проведення зазначеної виплати Управлінням було проведено утримання 27.373,95 грн. податку на доходи фізичних осіб та 2.281,16 грн. військового збору.

Не погодившись із правомірністю діяння адміністративного органу з приводу виплати суми середнього заробітку за час затримки в остаточному розрахунку не у повному обсязі, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Згідно з ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43); право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ч.7 ст.43).

Правовідносини з приводу проходження публічної служби в органах системи державної кримінально-виконавчої служби унормовані, насамперед, приписами Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України».

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України «Про державну службу», Кодексу законів про працю, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про відпустки» тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі, суті та характеру публічної служби в органах прокуратури.

Так, ч.2 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» передбачено, що умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

За відсутності спеціальної вказівки про протилежне суд вважає за підставне застосувати до спірних правовідносин положення ст.2 Закону України «Про оплату праці» в частині структури заробітної плати.

Запроваджений ст.117 Кодексу законів про працю України платіж у вигляді компенсації середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати і не є винагородою за працю.

Тому на цей платіж не може бути поширений правовий режим захисту, тотожній заробітній платі.

У рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013р. № 8-рп/2013 указано, що згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" N 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року N 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Суд бере до уваги, що відмінність у правовому режимі захисту права особи на одержання заробітної плати та права особи на одержання компенсації середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні згідно з рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013р. № 8-рп/2013 та рішенням Конституційного суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 є суттєвим і полягає, зокрема, у різних строках позовної давності, котрі відносно заробітної плати є необмеженими у часі, а відносно компенсації середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні строк давності складає три місяці від події проведення остаточного розрахунку.

При цьому, у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 22.01.2020р. по справі №620/1982/19 відносно компенсації середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні у правовідносинах з приводу проходження публічної служби строк давності взагалі складає один місяць від події проведення остаточного розрахунку.

Продовжуючи розгляд справи, суд відмічає, що згідно з п.п. 163.1.1 ст. 163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Відповідно до п.п. 164.1 ст. 164 цього ж кодексу базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Отже, згідно зі ст. 163 Податкового кодексу України та відповідно до п.п. 1.2 п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України і об`єктом справляння податку з доходів фізичних осіб, і об`єктом справляння військового збору є одержаний фізичною особою у звітному податковому періоді дохід.

Суд відмічає, що норми Податкового кодексу України не містять визначення доходу.

Тому суд вважає за необхідне при вирішенні спору застосувати положення Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні", де у ст. 1 законодавцем указано, що активи - ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому; зобов`язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди; витрати - зменшення економічних вигод у вигляді зменшення активів або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками); доходи - збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників).

Одержання фізичною особою - громадянином коштів за платежем компенсація середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні призводить до виникнення у набувача доходу за критерієм додаткового блага, яким згідно з п.п. 14.1.47 ст. 14 Податкового кодексу України є кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

У силу п.п. 14.1.180 ст. 14 Податкового кодексу України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Підпунктом 171.1 ст.171 Податкового кодексу України передбачено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

За приписами п. «а» п. 171.2 ст. 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Відповідно до п.п. «а» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

У ході розгляду справи судом з`ясовано, що Управління було органом фінансового забезпечення заявника, проводило виплати винагороди за службу і платежів при звільненні зі служби, тобто є податковим агентом у цілях справляння податку на доходи фізичних осіб і військового збору.

Таким чином, на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.04.2019р. по справі №520/606/19 та ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 25.09.2019р. по справі №520/606/19 Управління у спірних правовідносинах цілком правомірно виконало обов`язки податкового агенту і провело платіж на користь громадянина за виключенням суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Посилання заявника на те, що на цей платіж поширюється режим правового захисту заробітної плати (грошового забезпечення) працівника органу системи Державної кримінально-виконавчої служби України слід визнати юридично неспроможним, адже заявник помилково ототожнює винагороду за службу (тобто заробітну плату) із компенсацією середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні, хоча ці платежів мають зовсім різну правову природу.

Критерії законності управлінського волевиявлення (тобто рішення або діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України.

З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Суд констатує, що обрані Управлінням мотиви вчинення оскарженого діяння засвідчують юридичну правильність та фактичну обґрунтованість тих підстав, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого діяння.

Наведені ж приватною особою доводи не доводять ані неправомірності дій владного суб`єкта, ані настання негативних наслідків.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України.

Отже, у спірних правовідносинах діяння владного суб`єкта не спричинило настання негативних наслідків, що є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у позові.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.