Справа № 359/7168/19
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2020-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 359/7168/19 Суддя (судді) першої інстанції: Журавський В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Ключковича В.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу поліцейського роти №3 взводу №1 батальйону патрульної поліції в м. Бориспіль Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції Кобзара Артема Олександровича на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського роти №3 взводу №1 батальйону патрульної поліції в м. Бориспіль Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції Кобзара Артема Олександровича про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, -

В С Т А Н О В И В:

До Бориспільського міськрайонного суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до поліцейського роти №3 взводу №1 батальйону патрульної поліції в м. Бориспіль Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції Кобзара Артема Олександровича в якому просив суд:

- визнати неправомірними дії відповідача щодо складення постанови серії НК № 285029 від 23 липня 2019 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП;

- скасувати постанову серії НК №285029 від 23 липня 2019 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 425,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на переконання позивача, притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП є незаконним, оскільки відповідно до приписів чинного законодавства водій зобов`язаний пред`явити посвідчення водія виключно на законну вимогу поліцейського. Водночас, у даному випадку відповідна вимога відповідача була незаконною, оскільки останній не мав передбачених законом підстав для зупинки його автомобіля та не довів факту існування очевидних ознак технічної несправності транспортного засобу, а саме те, що у нього не горіла передня права фара в темну пору доби. Разом з цим, позивач стверджує, що у порушення вимог ст. 18 ЗУ «Про Національну поліцію» відповідачем не було пред`явлено службове посвідчення, а також не зазначено даних про його особу, а саме: прізвище, посаду, спеціальне звання.

За наведених обставин позивач вважає дії відповідача протиправними, а оскаржувану постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності - незаконною.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про те, що рішення суду першої інстанції ухвалене без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального і порушено норми процесуального права, що відповідно до вимог ст.317 КАС України є підставами для його скасування.

Зокрема, відповідач наголошує, що нормами чинного законодавства визначено обов`язок водія пред`явити на вимогу поліцейського посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках визначених законодавством, страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. При цьому, звертає увагу суду апеляційної інстанції, що позивач визнає факт не пред`явлення зазначених документів на відповідну вимогу поліцейського. Крім того, апелянт зауважує, що під час розгляду даної справи судом на підставі наявних у матеріалах справи доказів було встановлено, що позивач дійсно мав технічну несправність транспортного засобу, яка відповідно і стала причиною зупинки його автомобіля, що також визнає сам позивач.

За наведених обставин відповідач стверджує, що оскільки всі обставини, що слугували підставою для прийняття оскаржуваної постанови визнаються позивачем, то необхідність надання суду інших доказів на підтвердження відповідних обставин відсутня.

З огляду на зазначене, відповідач вказує, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності була прийнята ним у відповідності, в межах повноважень та у спосіб встановлених нормами чинного законодавства, а тому є законною та обґрунтованою, а належні правові підстави для її скасування відсутні.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Учасники судового процесу, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, явку уповноважених представників до суду не забезпечили. При цьому, відповідач в апеляційній скарзі просив розглянути дану справу без його участі. Позивач про причини неявки суду не повідомив.

З огляду на вказані обставини та керуючись положеннями ч. 1 ст. 311, ч. 2 ст. 313 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про можливість апеляційного розгляду даної справи у порядку письмового провадження.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 23 липня 2019 року на а/д М-03 Київ-Харків, 77 км. поліцейським роти №3 взводу №1 БПП в м. Бориспіль УПП у Київській області ДПП Кобзарем А.О. було зупинено автомобіль марки «Opel», номерний знак НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 . Причиною для зупинення вказаного транспортного засобу стало встановлення поліцейським очевидних ознак технічної несправності цього автомобіля, а саме: не світила права фара в темну пору доби. Водночас, оскільки водій Савченко відмовився пред`явити на вимогу поліцейського посвідчення водія відповідної категорії, а також не мав при собі чинного страхового поліса обов`язкового страхування наземного транспортного засобу, чим порушив п. 2.4а) та п.2.1ґ) ПДР, відповідачем було винесено постанову серії НК № 285029 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, передбачене ч.1 ст.126 КУпАП, якою до нього застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень.

Не погоджуючись із прийнятим відповідачем рішенням та вважаючи дії суб`єкта владних повноважень протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено порушення позивачем вимог п.31.4.3в) ПДР України, а тому і наявність підстав для зупинки позивача суд визнав необґрунтованою. На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога інспектора поліції до ОСОБА_1 . про надання посвідчення водія та поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за відсутності факту притягнення його до відповідальності за інше правопорушення, не може вважатися законною, отже і ненадання такого документу не може вважатися порушенням.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пункту 8 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

В силу положень статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 23 липня 2019 року поліцейським роти № 3 взводу №1 БПП в м. Бориспіль УПП у Київській області ДПП Кобзарем А.О. було прийнято оскаржувану постанову серії НК № 285029 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, передбачене ч.1 ст.126 КУпАП, у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі. У вказаній постанові відповідачем зазначено, що підставою для притягнення позивача до відповідальності стало те, що водій транспортного засобу у порушення приписів п. 2.4а) та п.2.1ґ) ПДР під час перевірки документів на законну вимогу не надав посвідчення водія відповідної категорії та не мав при собі чинний страховий поліс обов`язкового страхування наземного транспортного засобу.

При цьому, судовою колегією також встановлено, що позивач не заперечує факт ненадання під час перевірки відповідачем документів посвідчення водія відповідної категорії, а також страховий поліс обов`язкового страхування наземного транспортного засобу та разом з цим зазначає, що вважає відповідну вимогу поліцейського незаконною, оскільки останній не мав передбачених законодавством підстав для зупинки його транспортного засобу. Наголошує, що його транспортний засіб був у технічно справному стані, а жодного порушення ПДР ним вчинено не було.

Вирішуючи питання щодо правомірності прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення з урахуванням доводів сторін та наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, а також виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Також, відповідно до приписів п. 1.3. ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).

В розділі 2 ПДР України закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.

Відповідно до пункту 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За приписами пункту 2.4 ПДР України на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР України.

Аналогічні положення закріплені законодавцем також у статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII, а саме: водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (стаття 16 Закону України «Про дорожній рух»).

Також, відповідно до пункту 21.3 статті 21 Закону України від 01 липня 2004 року №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті (підрозділів Національної поліції), на їх вимогу.

Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів кореспондується з обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.

Аналогічна правова позиція була неодноразово викладена у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, зокрема у справі № 127/19283/17 від 25 вересня 2019 року, у справі № 522/2280/16-а від 21 листопада 2019 року, у справі № 711/4707/17 від 19 червня 2019 року та інших.

Частиною першою статті 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вказана норма є імперативною, та встановлює відповідальність за відсутність при собі або не пред`явлення для перевірки відповідних документів, а відтак, є самостійним складом адміністративного правопорушення.

Отже, керування транспортним засобом можливе лише за наявності посвідчення водія, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), і такі документи можуть бути предметом перевірки при встановленні права особи на керування транспортним засобом та самостійною підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що згідно з вимогами наведених норм законодавства України на вимогу поліцейського, водій транспортного засобу зобов`язаний пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а також поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортного засобу.

Щодо тверджень позивача про те, що він мав право не пред`являти посвідчення водія та страховий поліс цивільно-правової відповідальності на вимогу поліцейського для перевірки, доки останній не доведе, що зупинка транспортного засобу була законною, колегія суддів зазначає, що такі доводи позивача не ґрунтуються на вимогах законодавчих актів та не мають відношення до обов`язку водія транспортного засобу мати при собі та пред`явити на вимогу поліцейського для перевірки зазначені вище документи.

Разом з цим, судова колегія зазначає, що згідно з приписами ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію» поліцейський наділений правом зупиняти транспортні засоби, зокрема, у разі: 2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу.

Частиною 3 вказаної норми також визначено, що поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, транспортний засіб позивача був зупинений відповідачем у зв`язку з виявленням останнім очевидної ознаки, технічної несправності вказаного транспортного засобу, а саме не працювала права фара в темну пору доби.

Разом з цим, судова колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів п. 31.4 ПДР України забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам: а) кількість, тип, колір, розміщення і режим роботи зовнішніх світлових приладів не відповідають вимогам конструкції транспортного засобу.

Під час судового розгляду справи судом першої інстанції з відеозапису, наданого позивачем, було встановлено, що у нього дійсно не горіла права фара в режимі ближнього світла, а з правої сторони були ввімкнені габаритні вогні (а.с.19).

Отже, за наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку мало місце невідповідність режиму роботи зовнішніх світлових приладів вимогам конструкції транспортного засобу, адже, конструкцією передбачено одночасний режим роботи обох фар в режимі ближнього світла, з огляду на що, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відсутності порушення з боку позивача.

Крім того, судова колегія зауважує, що відповідно до наведених вище норм законодавства поліцейський може зупиняти транспортний засіб навіть за відсутності порушення водієм ПДР України.

З огляду на зазначене та враховуючи, що позивач дійсно мав технічну несправність автомобіля, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, керуючись приписами п. 2 ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію» на законних підставах здійснив зупинку транспортного засобу позивача та відповідно до вимог ч. 3 вказаної норми повідомив водію про причину зупинки його транспортного засобу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що відповідно до вимог чинного законодавства зупинка транспортного засобу є законною лише за наявності факту порушення водієм ПДР України та саме внаслідок дотримання такої умови у інспектора поліції виникає право на реалізацію повноважень вимагати у особи пред`явлення нею документів, зокрема посвідчення водія, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а також поліса (договіру) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Щодо висновку суду першої інстанції про те, що представником відповідача не приєднано до відзиву на позовну заяву відеозапис з фіксацією адміністративного порушення, де зафіксовано відмову позивача надати поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів п. 9 розділу 15 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 № 1395, за наявності технічної можливості матеріали про порушення правил дорожнього руху, зафіксовані за допомогою фото- і кінозйомки, відеозапису, зберігаються в підрозділі поліції в електронному вигляді протягом одного місяця з дати фіксації порушення, а у випадку наявності інформації про оскарження - протягом строку оскарження та розгляду справи.

Водночас, як стверджує відповідач в апеляційній скарзі, оскільки станом на час розгляду даної справи у суді місячний строк з дати фіксації порушення вже сплив, то відповідно останній не мав можливості надати до суду зазначені докази.

Разом з цим, судова колегія враховує, що позивачем визнається факт ненадання ним на вимогу відповідача посвідчення водія відповідної категорії, а також страхового полісу обов`язкового страхування наземного транспортного засобу.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Крім того, положеннями ч. 1 ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов`язку доказування протилежного.

Разом з цим, позивачем не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про протиправні дії суб`єкта владних повноважень або протиправність прийнятих ним рішень.

Не встановлено судом відповідних обставин і в ході розгляду справи.

Отже, враховуючи, що обставини, вказані в постанові про адміністративне правопорушення (непред`явлення на вимогу поліцейського для перевірки посвідчення водія та поліса обов`язкового страхування) знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду даної справи, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

За наведених обставин у їх сукупності та взаємозв`язку, колегією суддів встановлено, що доводи апелянта заслуговують уваги, оскільки спростовують висновки суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні даної справи невірно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, у зв`язку з чим прийняв незаконне та необґрунтоване рішення.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України встановлено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 271, 286, 272, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу поліцейського роти № 3 взводу №1 батальйону патрульної поліції в м. Бориспіль Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції Кобзара Артема Олександровича задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2020 року скасувати, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

В.Ю. Ключкович