Справа № 580/3640/19
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2020-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/3640/19 Головуючий у 1 інстанції: Гайдаш В.А.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Мельничука В.П. Федотова І.В., Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лисянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, третя особа - ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та скасування постанов,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Лисянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, третя особа - ОСОБА_2 , в якому просив:

- визнати неправомірними дії головного державного виконавця Лисянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вдовиченко Наталії Михайлівни у виконавчому провадженні №37086938 щодо винесення: 1) постанови від 18.03.2013 про відкриття виконавчого провадження №37086938; 2) постанови від 25.03.2013 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; 3) постанови від 25.03.2013 про розшук майна боржника; 4) постанови від 20.05.2013 про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження; 5) постанови від 30.05.2018 про повернення виконавчого документа стягувачу;

- визнати неправомірними та скасувати: 1) постанову від 18.03.2013 у виконавчому провадженні №37086938 про відкриття виконавчого провадження; 2) постанову від 25.03.2013 у виконавчому провадженні №37086938 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; 3) постанову від 25.03.2013 у виконавчому провадженні №37086938 про розшук майна боржника; 4) постанову від 20.05.2013 у виконавчому провадженні №37086938 про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження; 5) постанову від 30.05.2018 у виконавчому провадженні №37086938 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що оскаржувані постанови відповідача є протиправними, оскільки, ОСОБА_2 не мала права та повноважень подавати заяву про відкриття виконавчого провадження.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу, які з`явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18.03.2013 р. ОСОБА_2 подано до відповідача заяву про відкриття виконавчого провадження, на підставі виконавчого напису нотаріуса від 01.07.2008 р. №1820, разом зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12.03.2013 р., в якому зазначено, що спадщина, на яку видано дане свідоцтво, складається з грошових коштів на загальну суму 151 700 грн., що належали померлому ОСОБА_3 на підставі вищевказаного виконавчого напису нотаріуса від 01.07.2008 р. №1820.

18.03.2013 р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №37086938.

У подальшому, державним виконавцем винесено: постанову від 25.03.2013 р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; постанову від 25.03.2013 р. про розшук майна боржника; постанову від 20.05.2013 р. про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження; постанову від 30.05.2018 р. про повернення виконавчого документа стягувачу.

Вважаючи дії відповідача та вказані постанови протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Статтею 1 Закону № 1404-VІІІ визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України № 1404-VIII, примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Частиною 1 статті 5 Закону України № 1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

В силу ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 вказаного Закону №1404, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно ч. 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника фізичної особи, за місцезнаходженням боржника юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону №606-XIV, у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, власне ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб`єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 6) строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону №606-XIV, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, у виконавчому написі нотаріуса від 01.07.2008 р. №1820 зазначено, що він має бути пред`явлений до виконання до відділу (підрозділу) державної виконавчої служби протягом року з дня його вчинення.

Даний виконавчий напис нотаріуса від 01.07.2008 р. №1820 вперше був пред`явлений до виконання в органи ДВС 07.07.2008 р. (виконавче провадження №8129477.

24.09.2019 р. вказане виконавче провадження завершено, на підставі п. 3 ст. 49 Закону №606-XIV (смерть стягувача або боржника, визнання безвісно відсутнім).

В силу ч. ч. 1, 2 ст. 23 Закону №606-XIV, строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Отже, виконавчий напис нотаріуса від 01.07.2008 р. №1820 вперше був пред`явлений до виконання в органи ДВС - 07.07.2008 р. (виконавче провадження №8129477) та 24.09.2012 р. дане виконавче провадження завершено.

Пізніше, 18.03.2013 р. ОСОБА_2 повторно пред`явила виконавчий напис нотаріуса від 01.07.2008 р. №1820 до відповідача для виконання.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не було пропущено строк пред`явлення виконавчого напису нотаріуса до виконання, оскільки, відбулось переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Щодо доводів апелянта про те, що стягувачем по виконавчому напису нотаріуса від 01.07.2008 р. №1820 є ОСОБА_3 , однак, із заявою про відкриття виконавчого провадження у березні 2013 року звернулась ОСОБА_2 , яка не є стороною виконавчого провадження та не має прав і повноважень на пред`явлення виконавчого напису до примусового виконання, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що заява про відкриття виконавчого провадження подавалась ОСОБА_2 18.03.2013 р. разом зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12.03.2013 р., в якому зазначено, що спадщина, на яку видано дане свідоцтво, складається з грошових коштів на загальну суму 151 700 грн., що належали померлому ОСОБА_3 , на підставі вищевказаного виконавчого напису нотаріуса від 01.07.2008 р. №1820.

Згідно ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В силу ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Отже, ОСОБА_2 , яка, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.03.2013 р., успадкувала усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві ОСОБА_3 , на підставі вищевказаного виконавчого напису нотаріуса від 01.07.2008 р. №1820, вона мала право та повноваження для пред`явлення виконавчого напису нотаріуса від 01.07.2008 р. №1820 до відповідача для виконання.

З огляду на вказане, дії головного державного виконавця Лисянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вдовиченко Н.М., вчинені у виконавчому провадженні №37086938 щодо винесення: постанови від 18.03.2013 р. про відкриття виконавчого провадження №37086938; постанови від 25.03.2013 р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; постанови від 25.03.2013 р. про розшук майна боржника; постанови від 20.05.2013 р. про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження; постанови від 30.05.2018 р. про повернення виконавчого документа стягувачу є правомірними, а оскаржуванні рішення законними.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 287, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в строк, визначений статтею 329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Мельничук В.П. Федотов І.В.