Справа № 260/1526/19
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2020-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2020 р. справа № 260/1526/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Горшкової О.О.,

при секретарі судового засідання - Лук`янчук О.І.,

за участю: представника позивача - не прибув, відповідача - Валентєєнко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Харківського прикордонного загону в особі старшої зміни прикордонних нарядів відділення інспекторів прикордонної служби "Харків-авіа" прапорщика Велентєєнко Олександри (вул. Клочківська, буд. 228,м. Харків,61045) про визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Харківського прикордонного загону в особі старшої зміни прикордонних нарядів відділення інспекторів прикордонної служби «Харків-авіа» прапорщика Велентєєнко Олександри про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15 жовтня 2019 року.

- визнати протиправним та скасувати рішення Харківського прикордонного загону в особі старшої зміни прикордонних нарядів відділення інспекторів прикордонної служби «Харків-авіа» прапорщика Велентєєнко Олександри від 15 жовтня 2019 року №410/183 про заборону в`їзду в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник позивача в обґрунтування позовних вимог вказав, що рішення про відмову у перетинанні державного кордону та заборону в`їзду на територію України громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 винесено безпідставно та з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з тим, що громадянин Іраку ОСОБА_1 в`їхав до України у візовому режимі на підставі багаторазової візи в Україну строком дії з 15.10.2019 по 12.01.2020 року, зокрема за запрошенням на навчання до Сумського державного університету. Представник позивача також вказав, що під час попереднього перебування в Україні, 10.10.2018 ГУДМС України в Закарпатській області позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не продовжив посвідку на тимчасове проживання та прийнято рішення про примусове повернення з України, без винесення заборони в`їзду в Україну. Однак, позивачем в межах встановленого строку сплачено штраф в розмірі 1700 гри. З огляду на вказані обставини, представник позивача вважає, що у відповідача були відсутні підстави для прийняття спірного рішення про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому просив скасувати спірне рішення.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог та у відзиві на позов вказав, що ініціатором заборони в`їзду громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на територію України є Управління Державної міграційної служби України у Сумській області, посадовими особами якого надано відповідне доручення щодо заборони в`їзду на територію України.

Так, відповідач пояснив, що 15.10.2019 року в пункті пропуску «Харків» під час здійснення прикордонного контролю прикордонним нарядом «Перевірка документів» у зв`язку з автоматичним спрацюванням бази даних «Гарт-1/п» було виявлено громадянина Іраку, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспортний документ № НОМЕР_1 ), якому згідно бази даних «Гарт-1/П» заборонено в`їзд на територію України - за дорученням Управління Державної міграційної служби України у Сумській області, на підставі чого в системі «Гарт-1/п» спрацював відповідний індекс доручення. Вказані обставини слугували підставою для прийняття рішення від 15.10.2019 року про відмову в перетині державного кордону України громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Отже, у даному випадку посадові особи органу охорони державного кордону діяли виключно до наданих повноважень згідно із положеннями національного законодавства та виконували доручення органу державної влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції. Відтак, враховуючи те, що позивач обмежений у праві в`їзду на територію України за рішенням іншого органу державної влади (зокрема, Управлінням Державної міграційної служби України у Сумській області), то відповідач не приймав жодного рішення про заборону громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на вїзд на територію України, а тому саме відповідачем права та законні інтереси позивача не порушено в цій частині, а відтак представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача через канцелярію суду 22.01.2020 року надав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні 03.02.2020 року підтримав свою правову позицію по справі та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши, наявні в матеріалах справи докази, відзив на позовну заяву та додані документи, оцінивши їх у сукупності, заслухавши думку представника відповідача, виходить із наступного.

Як вбачається зі змісту адміністративного позову, громадянин Іраку ОСОБА_1 з метою отримання освіти в Україні, отримав запрошення на навчання до Сумського державного університету від 25.07.2019 року (реєстраційний №)(а.с. 14).

З огляду на вказане, ОСОБА_1 звернувся з вказаним вище зверненням до консульського відділу посольства України в Республіці Ірак та отримав багаторазову візу в Україну строком дії з 15.10.2019 по 12.01.2020 року.

В подальшому, департаментом міжнародної освіти Сумського державного університету 10 жовтня 2019 року до Харківського прикордонного загону надіслано інформаційний лист з усіма анкетними даними позивача, а також повідомлено про мету поїздки до України, дату та час прибуття в Україну.

Представник позивача також вказав, що під час попереднього перебування в Україні, 10.10.2018 ГУДМС України в Закарпатській області позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не продовжив посвідку на тимчасове проживання та прийнято рішення про примусове повернення з України, без винесення заборони в`їзду в Україну.

Позивачем в межах встановленого строку сплачено штраф в розмірі 1700 грн. (а.с. 18).

Однак, 15.10.2019 року в пункті пропуску «Харків» під час здійснення прикордонного контролю прикордонним нарядом «Перевірка документів» у зв`язку з автоматичним спрацюванням бази даних «Гарт-1/п» було виявлено громадянина Іраку, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, паспортний документ № НОМЕР_1 , якому згідно бази даних «Гарт-1/П» заборонено в`їзд на територію України.

Як вбачається з витягу з бази даних «Гарт-1/П», в системі спрацював індекс доручення Управління Державної міграційної служби України у Сумській області - «заборона в`їзду в Україну».

Представник позивача, обґрунтовуючи підстави звернення до суду із даним позовом, вказав, що рішення відповідача про відмову у перетинанні державного кордону України та про заборону в`їзду в Україну є незаконними, оскільки стосовно позивача немає інших будь-яких документів про застосування стягнень або інших не виконаних майнових зобов`язань перед державою, ним не вчинено жодних правопорушень, його перебування на території України не може створювати небезпеку для держави. А тому вважає, що оскаржувані рішення відповідача про відмову у перетинанні державного кордону України та про заборону в`їзду в Україну слід скасувати.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України «Про прикордонний контроль» №1710-VI від 05.11.2009р. (далі Закон №1710-VI)

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 2 Закону №1710-VI прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Прикордонний контроль здійснюється, зокрема щодо осіб, які перетинають державний кордон.

У відповідності з ч. 4 ст. 2 Закону, прикордонний контроль щодо осіб, які перетинають державний кордон, включає: 1) перевірку документів; 2) огляд осіб; 3) виконання доручень правоохоронних органів України; 4) перевірку виконання іноземцями, особами без громадянства умов перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну, виїзду з України та транзитного проїзду територією України; 5) реєстрацію іноземців, осіб без громадянства та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон.

Згідно з ч. 5 ст. 2 Закону №1710-VI прикордонний контроль забезпечується шляхом: 1) установлення режиму в пунктах пропуску через державний кордон та здійснення контролю за його додержанням; 2) застосування технічних засобів прикордонного контролю, використання службових собак та інших тварин; 3) створення і використання баз даних про осіб, які перетнули державний кордон, вчинили правопорушення, яким не дозволяється в`їзд в Україну або яким тимчасово обмежено право виїзду з України, про недійсні, викрадені і втрачені паспортні документи, а також інших передбачених законом баз даних; 4) спостереження за транспортними засобами і в разі потреби їх супроводження; 5) здійснення адміністративно-правових, а також оперативно-розшукових заходів; 6) організації і забезпечення взаємодії з підприємствами, установами та організаціями, діяльність яких пов`язана з міжнародним сполученням; 7) координації дій контрольних органів і служб.

За приписами ч. 1 ст. 6 Закону №1710-VI перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.

Частиною другою статті 6 Закону №1710-VI визначено, що початком здійснення прикордонного контролю особи, є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України.

Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону №1710-VI прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.

Прикордонний контроль та пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів проводяться з урахуванням оцінки ризиків, що здійснюється за методиками, визначеними спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону (ч. 5 ст. 6 Закону №1710-VI).

Стаття 8 Закону №1710-VІ визначає умови перетинання державного кордону іноземцями та особами без громадянства у разі в`їзду в Україну.

Так, за приписами ч. 1 цієї статті, уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну за умови: 1) наявності в нього дійсного паспортного документа; 2) відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну; 3) наявності в нього в`їзної візи, якщо інше не передбачено законодавством України; 4) підтвердження мети запланованого перебування; 5) наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності в нього можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України - для громадянина держави, включеної до переліку держав, затвердженого Кабінетом Міністрів України, та особи без громадянства, яка постійно проживає у державі, включеній до такого переліку.

Згідно вимог ч. 2 ст. 8 Закону №1710-VI іноземцям, особам без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам в`їзду в Україну, відмовляється у перетинанні державного кордону в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Отже, законодавець імперативно регламентував процедуру відмови уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України іноземцю на перетин державного кордону, у разі наявності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 9 Закону №1710-VI прикордонний контроль іноземців та осіб без громадянства під час в`їзду в Україну здійснюється за процедурами контролю першої лінії, а у передбачених цим Законом випадках - також за процедурою контролю другої лінії.

Процедура здійснення контролю першої лінії, передбачає проведення перевірки: 1) паспортного документа з метою встановлення його дійсності, наявності відповідно до вимог законодавства посвідки на постійне проживання чи візи; 2) наявності чи відсутності у базах даних Державної прикордонної служби України інформації про заборону в`їзду в Україну та про доручення правоохоронних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон; 3) відміток про перетинання державного кордону в паспортному документі іноземця або особи без громадянства (ч. 2 ст. 9 Закону №1710-VI).

Процедура здійснення контролю другої лінії проводиться за результатами аналізу та оцінки ризиків під час виконання процедури контролю першої лінії, якщо в уповноваженої службової особи Державної прикордонної служби України виникли сумніви щодо виконання іноземцем або особою без громадянства умов в`їзду в Україну, та передбачає: 1) встановлення місць відправлення та призначення, мети та умов запланованого перебування з проведенням у разі необхідності перевірки відповідних підтверджуючих документів і співбесіди; 2) з`ясування наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України (ч. 3 ст. 9 Закону №1710-VI).

Водночас, Порядком надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою КМУ від 17.04.2013 № 280 (далі-Постанова) визначено механізм надання Держприкордонслужбі України та виконання нею доручень уповноважених державних органів - правоохоронних, розвідувальних органів та ДМС щодо осіб, які перетинають державний кордон.

Положеннями п. 5 Постанови зазначено, що уповноважені державні органи можуть надавати доручення щодо:

заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства протягом строку, встановленого уповноваженим державним органом;

заборони виїзду з України осіб, яких за рішенням слідчого судді, суду тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі тих, до яких застосовано запобіжний захід, передбачений Кримінальним процесуальним кодексом України, за умовами якого передбачено таке обмеження;

розшуку в пунктах пропуску через державний кордон осіб, оголошених у розшук відповідно до Кримінального процесуального кодексу України;

інформування про факт перетинання державного кордону особами, стосовно яких уповноваженими державними органами проводяться оперативно-розшукові, контррозвідувальні або розвідувальні заходи;

огляду (із залученням у разі потреби службових осіб митних органів, що використовують власні технічні та спеціальні засоби) транспортних засобів, на яких прямують особи, та вантажів, що ними переміщуються через державний кордон, з метою недопущення його незаконного перетинання особами, а також незаконного переміщення предметів і речовин, заборонених до вивезення і ввезення в Україну або щодо яких встановлено спеціальний порядок переміщення через державний кордон; виявлення викрадених транспортних засобів;

додаткового вивчення питання щодо наявності законних підстав для перетинання державного кордону особами.

Порядок виконання таких доручень посадовими особами органу охорони кордону визначений положеннями наказу МВС України від 23.06.2017 №535 «Про затвердження Порядку дій уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України в разі виявлення в пунктах пропуску через державний кордон України та контрольних пунктах в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї осіб, стосовно яких надано доручення, та порядок взаємодії органів охорони державного кордону з уповноваженими держаними органами, які надали доручення», відповідно до положень якого, в разі виявлення іноземця, якому заборонено в`їзд в Україну, посадові особи Державної прикордонної служби України відмовляють такому іноземцю у праві в`їзду в Україну.

Цим же наказом визначено порядок обробки та внесення відповідної інформації про доручення до бази даних Державної прикордонної служби України.

Отже, з правового аналізу вищезазначених норм права випливає, що уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України зобов`язані в силу покладених обов`язків та на виконання вимог чинного законодавства України, відмовити іноземцю у перетині кордону України, зокрема у разі наявності доручення уповноважених держаних органів щодо заборони в`їзду такому іноземцю на територію України.

Разом з цим, відповідно до частини 2 статті 7 Закону України «Про прикордонний контроль» у ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.

Відповідні бази даних формуються інформаційно-телекомунікаційною системою прикордонного контролю «Гарт-1» Державної прикордонної служби України (далі - система «Гарт-1») відповідно до частини 1 пункту 6 Положення про інформаційно-телекомунікаційну систему прикордонного контролю «Гарт-1» Державної прикордонної служби України, затверджено наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 810 від 30.09.2008 року, зареєстрований у Міністерстві юстиції України за № 1086/15777 від 07/11/2008 року (далі - Положення).

Відповідно до пункту 7 Положення власником системи «Гарт-1» та інформації, що в ній обробляється, є Адміністрація Держприкордонслужби України.

Відповідно до частини 1 пункту 21 Положення ПТК АПК «Гарт-1/П» застосовуються в підрозділах органів охорони державного кордону, які здійснюють прикордонний контроль і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна, та забезпечують: автоматизовану перевірку відомостей про осіб, які перетинають державний кордон України, за базами даних, що створюються та використовуються відповідно до законодавства.

Згідно з ч.1 ст.14 Закону України «Про прикордонний контроль» іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Як вбачається з матеріалів справи, громадянин Іраку ОСОБА_1 рішенням від 15.10.2019 року за підписом старшої зміни прикордонних нарядів відділення інспекторів прикордонної служби «Харків - авіа» пропорщика Велентєєнко Олександри відмовлено в перетині державного кордону України, в зв`язку з наявністю щодо громадянина Іраку ОСОБА_1 рішення уповноваженого державного органу України - УДМС у Сумській області - про заборону в`їзду в Україну, що підтверджується витягом з бази даних «Гарт-1/П».

Отже, суд приходить висновку, що рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину Іраку ОСОБА_1 відповідачем прийнято у спосіб та у порядку передбаченому чинним законодавством та у відповідності до вимог ч. 1ст.14 Закону України «Про прикордонний контроль», оскільки позивач не відповідав умові перетинання державного кордону на в`їзд в Україну, передбаченій п. 2 ч. 1 ст.8 Закону України «Про прикордонний контроль», а саме відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про скасування рішення Харківського прикордонного загону в особі старшої зміни прикордонних нарядів відділення інспекторів прикордонної служби "Харків-авіа" прапорщика Велентєєнко Олександри про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15 жовтня 2019 року задоволенню не підлягають, враховуючи те, що у даному випадку посадові особи органу охорони державного кордону діяли виключно до наданих повноважень згідно із положеннями національного законодавства та виконували доручення органу державної влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції.

Окрім того, матеріали справи не містять, а позивачем в обґрунтування своєї правової позиції не надано до суду доказів оскарження/скасування рішення УДМС у Сумській області про заборону в`їзду громадянину Іраку ОСОБА_1 в Україну як станом на момент прийняття спірного рішення відповідача про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15 жовтня 2019 року, так і станом на момент звернення до суду із даним позовом.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що ОСОБА_1 сплачено штраф за вчинення адміністративного правопорушення, як на підставі для скасування спірного рішення про відмову в перетинанні державного кордону від 15 жовтня 2019 року, оскільки підставою для прийняття вказаного рішення слугували інші обставини, а саме - наявність рішення УДМС у Сумській області про заборону в`їзду ОСОБА_1 на територію України.

Стосовно позовних вимог в частині визнання протиправним та скасувати рішення Харківського прикордонного загону в особі старшої зміни прикордонних нарядів відділення інспекторів прикордонної служби "Харків-авіа" прапорщика Велентєєнко Олександри від 15 жовтня 2019 року №410/183 про заборону в`їзду в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то суд зазначає наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, рішення про заборону в`їзду в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі та на виконання якого відповідачем було прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 від 15 жовтня 2019 року, було прийнято УДМС у Сумській області, що підтверджується витягом з бази даних «Гарт-1/П», доказів на скасування якого позивачем до суду не надано.

Стосовно посилань позивача на те, що відповідачем не порушено термін заборони на в`їзд в Україну більше, ніж 3 роки у відповідності до п.2.3 Інструкції № 946, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2.4 Інструкції №946, у разі виявлення в пункті пропуску службовою особою Державної прикордонної служби України іноземця, якому уповноваженим органом заборонено в`їзд в Україну, але в паспортному документі якого відмітки „Заборонено вїзд в Україну терміном на... немає, уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону проставляє таку відмітку із зазначенням терміну, вказаного в базі даних осіб, яким заборонено в`їзд в Україну.

Суд звертає увагу позивача, що за дорученням УДМС у Сумській області, ОСОБА_1 поставлений на облік за індексом доручення» заборона в`їзду в Україну» 27.12.2018 року, а датою зняття з обліку значиться 17.12.2023 року, що підтверджується витягом з бази даних «Гарт-1/П».

Отже, відповідач, як уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону, на виконання вищезазначеного доручення УДМС у Сумській області, лише проставив відмітку у паспорті позивача, із зазначенням терміну, вказаного в базі даних осіб, яким заборонено в`їзд в Україну.

З огляду на зазначене, суд відмовляє в задоволенні вказаної частини позовних вимог, оскільки відповідачем рішення саме про заборону в`їзду в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не приймалось, а позивач обмежений у праві в`їзду в Україну рішенням іншого органу державної влади, який уповноважений на такі дії відповідно до вимог чинного законодавства, а відтак відповідачем прав та законних інтересів позивача не порушено.

Згідно з п. 30 рішення ЄСПЛ у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Відповідно до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 09.12.1994 статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до положень ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006р. у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до положень ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Руд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з підстав, які зазначені позивачем та враховуючи недоведеність факту порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача.

Розподіл судових витрат проводиться у відповідності до вимог ст. 139 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 6-9, 14, 243-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Харківського прикордонного загону в особі старшої зміни прикордонних нарядів відділення інспекторів прикордонної служби "Харків-авіа" прапорщика Велентєєнко Олександри про визнання протиправними та скасування рішень - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 07 лютого 2020 року.

Суддя О.О. Горшкова