Справа № 817/1638/18
Суддя: Друзенко Н.В.
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

21 січня 2020 року м. Рівне №817/1638/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Друзенко Н.В. за участю секретаря судового засідання Романчук В.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі: позивача: представник Шеремета В.О., відповідача: представник Шевчук В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Головного управління ДПС у Рівненській області
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
про застосування арешту коштів на рахунках платника податків, -
В С Т А Н О В И В:

14.06.2018 Головне управління ДФС у Рівненській області звернулося в суд з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про застосування арешту коштів на рахунках платника податків.

Після усунення недоліків позовної заяви, ухвалою від 21.08.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі №817/1638/18, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 18.09.2018.

Підготовче засідання з 18.09.2018 відкладено на 28.09.2018, з огляду на те, що суд визнав поважними причини неприбуття представника позивача.

Ухвалою суду від 28.09.2018 у підготовчому засіданні провадження в справі зупинене до набрання законної сили судовим рішенням у справі №817/1557/18.

Ухвалою суду від 17.12.2019 провадження у справі поновлено підготовче засідання призначене на 26.12.2019.

Ухвалою суду від 26.12.2019 замінено позивача Головне управління ДФС у Рівненській області на правонаступника Головне управління ДПС у Рівненській області, закрито підготовче засідання і призначено розгляд справи по суті на 21.01.2020.

В судовому засіданні 21.01.2020 проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Згідно зі змістом позовної заяви і поясненнями представника позивача в судовому засіданні позовні вимоги ґрунтуються на тому, що 29.05.2018 позивачем видано наказ №1577, яким велено провести документальну планову виїзну перевірку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства, а також правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за визначені у ньому періоди. Для реалізації зазначеного наказу посадовими особами податкового органу було здійснено вихід на адресу місцезнаходження Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Однак відповідачем було відмовлено у допуску уповноважених осіб контролюючого органу до перевірки у зв`язку з відсутністю службових посвідчень, оскарженням наказу позивача №1577 та повідомлення №457/17-00-13-05, про що було складено відповідний акт від 11.06.2018 №222/17-00-13-05/. Вказана відмова, в силу приписів статті 94 Податкового кодексу України, слугувала підставою звернення до начальника контролюючого органу від 12.06.2018 про застосування адміністративного арешту майна відповідача і в подальшому, ухвалення рішення №4800/10/17-00-13-05-04. Вказано, що арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду, що і зумовило звернення до суду з вказаним позовом. Повідомлено, що відповідачем оскаржувався наказ про здійснення перевірки у судовому порядку і за результатами розгляду такої справи суд відмовив у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 . Водночас судом констатовано, що при його видачі Головне управління ДФС у Рівненській області діяло на підставі, в межах власних повноважень, у спосіб визначений законодавством, а тому такий наказ відповідає критеріям правомірності. З огляду на наведене, сторона позивача просила задовольнити позовні вимоги.

Згідно з відзивом на позовну заяву позовні вимоги є безпідставними і необґрунтованими. Всі доводи відповідача у відзиві зводяться до того, що наказ про проведення перевірки до якої не було допущено посадових осіб позивача був виданий неправомірно, а також відповідачем при виїзді на неї було порушено процедуру її здійснення.

Представником відповідача в судовому засіданні зауважено, що податковим органом вже перевірено платника з тих самих питань і за той самий період, що були предметом заходу контролю до якого не допущено позивача. За результатами вказаних перевірок винесені податкові повідомлення-рішення, якими ФОП ОСОБА_1 донараховані податкові зобов`язання і штрафні санкції, а тому немає підстав для застосування арешту на рахунках платника. Ці рішення контролюючого органу є предметом оскарження у судовому порядку. Зауважив, що адміністративний арешт майна платника податків є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом. Вказав, що відповідно до підпункту 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючий орган має право звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності, що знаходяться в банку, платника податків, який має податковий борг, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу. Однак позивач всупереч наведеним положенням звернувся до суду з позовом про накладення арешту на кошти не у зв`язку з наявністю у відповідача податкового боргу та відсутністю майна для погашення такого боргу, а у зв`язку з не допуском працівників контролюючого органу до проведення перевірки. Жодними доказами у матеріалах справи не підтверджено наявність у відповідача податкової заборгованості, а відтак позивач не довів обґрунтованість застосування арешту коштів на рахунках платника податків. Також вказав, що арешт коштів платника буде становити для відповідача надмірний тягар, який не відповідає інтересам суспільства, що є порушенням ст.1 Протоколу 1до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобода також ст.8 Конвенції. З таких підстав просив у позові відмовити.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини справи та фактичні правовідносини сторін.

ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем, зареєстрованою у встановленому законом порядку, про що до Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений запис від 12.08.2008 за № 2 010294.

29.05.2018 позивачем було видано наказ №1577, яким велено провести документальну планову виїзну перевірку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, з питань дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, а також правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, тривалістю 10 робочих днів з 11.06.2018 (а.с.10).

Вказаний наказ позивачем було видано згідно з планом-графіком проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на 2018 рік та на підставі ст.20 розділу I, статей 75, 77, 82 глави 8 розділу II Податкового кодексу України.

Посадовим особам позивача були виписані направлення на перевірку від 08.06.2018 №1205/17-00-13-05 та №1206/17-00-13-05 (а.с.11-12) та останніми здійснено вихід на адресу місцезнаходження Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , де пред`явлено уповноваженому представнику відповідача вищевказані направлення та наказ, довідки про те, що вказані особи працюють в ГУ ДФС у Рівненській області та їх паспорти громадян України (а.с.17-18).

Проте, відповідачем було відмовлено у допуску уповноважених осіб контролюючого органу до перевірки у зв`язку з відсутністю службових посвідчень, оскарженням наказу позивача №1577 та повідомлення №457/17-00-13-05 від 29.05.2018 (а.с.20), про що ними було складено відповідний акт від 11.06.2018 №222/17-00-13-05/ (а.с.13).

Вказана відмова, в силу приписів статті 94 Податкового кодексу України, слугувала підставою звернення 12.06.2018 до начальника контролюючого органу про застосування адміністративного арешту майна відповідача (а.с.14-15).

12.06.2018 позивач ухвалив рішення №4800/10/17-00-13-05-04 про застосування адміністративного арешту майна платника податків. Згідно з його змістом було вирішено: застосувати повний адміністративний арешт майна платника податків ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП), що перебуває за адресою: АДРЕСА_1 , а також надіслати рішення з вимогою тимчасово зупинити відчуження майна відповідача (а.с.16).

В подальшому відповідач оскаржив наказ контролюючого органу №1577 від 29.05.2018 до Рівненського окружного адміністративного суду.

03.09.2019 рішенням суду у справі №817/1557/18, яке набрало законної сили 28.11.2019 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/84036141), у задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про скасування наказу від 29.05.2018 №1577 «Про проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 » відмовлено (а.с.137-141).

До того, а саме 29.12.2018 контролюючий орган видав наказ №3246 "Про проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ", яким вирішено провести нову документальну планову виїзну перевірку відповідача з тих самих питань і за той самий період, що і у вказаному вище наказі від 29.05.2018 №1577 тривалістю 10 календарних днів з 10.01.2019.

Цей наказ був оскаржений платником податку у судовому порядку і рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02.04.2019 у справі №460/60/19, яке набрало законної сили 03.05.2019 у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 було відмовлено (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/80861422)(а.с.142-146).

Як встановлено судом, наказ №3246 від 29.12.2018 податковим органом на даний час не реалізований і не скасований.

Натомість, Головним управлінням ДФС у Рівненській області видано ще один наказ, а саме №197 від 18.01.2019, яким велено провести планову документальну невиїзну перевірку з тих же питань і за той самий період, які охоплювалися двома попередніми наказами на здійснення перевірок, які зазначалися судом вище.

За результатами такого заходу контролю податковим органом були прийнято ряд податкових повідомлень-рішень, якими відповідачу визначено податкові зобов`язання з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, з питань дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства, а також правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 (а.с.98-119).

Судом встановлено, що наказ №197 від 18.01.2019 був скасований рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26.03.2019 у справі №460/148/19, яке набрало законної сили 22.10.2019 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/80983666). Підставою для його скасування слугувало те, що посадовими особами ДФС проводиться реалізація двох планових перевірок одного й тож самого періоду та з одних й тих же питань водночас, а саме одна згідно наказу №3246 від 29.12.2018, інша - згідно наказу №197 від 18.01.2019 і при цьому, розпочавши проведення позапланової невиїзної перевірки згідно наказу №197 від 18.01.2019, відповідач не відмовився від можливості подальшої реалізації перевірки згідно наказу №3246 від 29.12.2018 (а.с.125-136).

Правомірність податкових повідомлень-рішень, прийнятих за результатами невиїзної перевірки, що проведена за наказом №197 від 18.01.2019, оспорюється у судовому порядку у справі №460/828/19, де рішення наразі не ухвалено (а.с.92-97).

Вирішуючи адміністративний спір по суті суд зазначає наступне.

Спірні правовідносинам, які виникли між сторонами регулюються Податковим кодексом України.

Згідно з п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України, органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до п.77.4 ст.77 Податкового кодексу України про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено під розписку копію наказу про проведення документальної планової перевірки.

Пунктами 81.1, 81.2 Податкового кодексу України встановлено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.

При пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки складається акт, який засвідчує факт відмови.

Згідно пп.94.2.3. п.94.2 ст.94 Податкового кодексу України арешт майна може бути застосовано, якщо платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

Адміністративний арешт майна платника податків є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.

Відповідно до положень пунктів 94.4 - 94.6 ст.94 Податкового кодексу України, арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків. Арешт майна може бути повним або умовним. Повним арештом майна визнається заборона платнику податків на реалізацію прав розпорядження або користування його майном. У цьому випадку ризик, пов`язаний із втратою функціональних чи споживчих якостей такого майна, покладається на орган, який прийняв рішення про таку заборону.

Так, арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду (пп.94.6.2 п.94.6 ст.94 Податкового кодексу України).

Підстави для застосування як адміністративного арешту майна, так і арешту коштів на рахунках платника податків, є універсальними та визначені пунктом 94.2 статті 94 Податкового кодексу України. Обидва види арешту, за загальним правилом, застосовуються за наявності однакових підстав і розрізняються лише процедурою застосування - або за рішенням керівника контролюючого органу (щодо майна, відмінного від коштів), або за рішенням суду (арешт коштів).

Із системного тлумачення положень статті 94 Податкового кодексу України судом не встановлено, що адміністративний арешт коштів платника податків є похідним від адміністративного арешту майна, відмінного від коштів, і може бути застосований судом виключно у випадку існування рішення контролюючого органу про накладення арешту на майно платника податків.

Положення статті 94 Податкового кодексу України не визначає послідовності процедур застосування адміністративного арешту майна та адміністративного арешту коштів.

Натомість, приписи цієї статті викладаються в єдиному контексті та відповідні правові норми регулюють як правовідносини, що виникають при накладенні адміністративного арешту майна, так і арешту коштів платника податків.

Суть спору у цій справі полягає у наявності чи відсутності у позивача підстав для застосування до платника податків адміністративного арешту коштів і відповідно для звернення до суду з таким позовом.

Щодо наявності підстав для не допуску відповідачем посадових осіб податкового органу до проведення перевірки суд зазначає таке.

29.05.2018 позивачем було видано наказ №1577, яким велено провести документальну планову виїзну перевірку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, з питань дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, тривалістю 10 робочих днів з 11.06.2018.

Для реалізації зазначеного наказу посадовими особами податкового органу було здійснено вихід на адресу місцезнаходження Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Однак відповідачем було відмовлено у допуску уповноважених осіб контролюючого органу до перевірки у зв`язку з відсутністю службових посвідчень, оскарженням наказу позивача №1577 та повідомлення №457/17-00-13-05 про що ними було складено відповідний акт від 11.06.2018 № 222/17-00-13-05/.

За результатами оскарження цього наказу на проведення перевірки рішенням суду від 03.09.2019 у справі №817/1557/18, яке набрало законної сили 28.11.2019, у задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 було відмовлено.

Тобто судом встановлено, що при його видачі Головне управління ДФС у Рівненській області діяло на підставі, в межах власних повноважень, у спосіб визначений законодавством, а тому такий наказ відповідає критеріям правомірності.

Зазначене свідчить про наявність законних підстав для проведення документальної планової перевірки, дотримання позивачем процедури її здійснення, відсутності підстав для не допуску відповідачем посадових осіб податкового органу до перевірки і в силу положень ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України не потребують доказування.

Щодо доводів представника відповідача про те, що позивач має право звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти тільки у випадку, якщо платник податків має податковий борг у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу, то суд вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до пп.20.1.33. п.20.1 ст.20 Податкового кодексу України, контролюючий орган має право звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності, що знаходяться в банку, платника податків, який має податковий борг, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

Наведена законодавча норма встановлює як право контролюючого органу на звернення до суду з вимогою про накладення арешту на кошти платника податків, так і підстави для реалізації цього повноваження. Такими підставами є: 1) відсутність майна, за рахунок якого може бути погашений податковий борг; 2) недостатність такого майна для погашення суми податкового боргу через те, що балансова вартість цього майна менша за відповідну суму податкового боргу; 3) майно не може бути джерелом погашення податкового боргу у відповідній сумі.

Суд зазначає, що норми пп.20.1.33. п.20.1 ст.20 та п.94.2 ст.94 Податкового кодексу України не заперечують за змістом одна одну, оскільки регулюють різні правовідносини. Так, норми п.94.2 ст.94 Податкового кодексу України визначають загальні підстави для застосування арешту як майна, так і коштів платника податків. Натомість пп.20.1.33. п.20.1 ст.20 Податкового кодексу України врегульовано інше коло суспільних відносин, а саме питання накладення арешту виключно на кошти платника податків та інші цінності, що знаходяться у банках, причому у виключному випадку - за відсутності достатнього для погашення податкового боргу майна.

Наведена позиція відповідає в повній мірі відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній зокрема у постанові від 04.12.2019 по справі №520/1071/19 (http://www.reyestr. court.gov.ua/Review/86162196). У такій постанові Верховний Суд також звернув увагу, що накладення арешту на кошти на рахунках платника податків є необхідною передумовою для зупинення видаткових операцій на таких рахунках. З урахуванням змісту положень Закону України "Про банки і банківську діяльність", зупинити видаткові операції з підстав, передбачених Податковим кодексом України, можна не інакше, як шляхом накладення арешту на кошти, що знаходяться на рахунках платника податків. За таких обставин повноваження податкових органів щодо звернення до суду з вимогами як про накладення арешту на кошти платника податків, так і про зупинення видаткових операцій на рахунках платника податків, варто розуміти як право на звернення з вимогою про накладення адміністративного арешту на кошти платника податків, що перебувають на його рахунках у банку.

У постанові від 12.11.2019 по справі №813/8587/14. (http://www.reyestr.court.gov.ua/ Review/85803857) Верховний Суд зауважив, що зазначені вимоги можуть бути розглянуті судами як у загальному порядку позовного провадження, так і за поданням органу державної податкової служби про зупинення видаткових операцій на рахунках платника податків з додержанням відповідних особливостей розгляду цієї категорії звернень податкових органів.

У постановах від 27.08.2019 по справі №520/9858/18 (http://www.reyestr.court.gov.ua/ Review/84013681) та по справі №520/1150/18 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/ 83986050) Верховний Суд вказав, що співвідношення понять "арешт коштів на рахунках" (підпункт 20.1.33 пункту 20.1 статті 20, абзац другий пункту 94.6.2 пункту 94.6 статті 94 Податкового кодексу України) та "зупинення видаткових операцій на рахунках" (підпункт 20.1.31 пункту 20.1 статті 20, пункт 89.4 статті 89, пункт 91.4 статті 91 Податкового кодексу України), то відповідно до норм Податкового кодексу України вони мають однакове значення з точки зору їх застосування як примусового заходу. На обґрунтування своєї позиції Верховний Суд покликався на пункт 9.1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Національного банку України від 21.01.2004 №22, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за №377/8976 (з наступними змінами) та статтю 59 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

За таких обставин, доводи сторони відповідача з посиланням, зокрема, на постанови Верховного Суду від 17.05.2018 у справі №813/662/17, від 27.06.2018 у справі №П/811/1723/17,від 09.08.2018 у справі №820/3059/17 (а.с.120-123), суд відхиляє, оскільки в силу правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №755/10947/17 слід враховувати останню позицію суду касаційної інстанції.

Разом з тим, що стосується покликання сторони відповідача на те, що податковим органом вже перевірено платника з тих самих питань і за той самий період, що були предметом заходу контролю до якого не допущено позивача, а також щодо можливого порушення застосуванням арешту прав відповідача визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, то суд констатує таке.

Судом з`ясовано, що після не допуску посадових осіб до проведення перевірки визначеної наказом №1577 від 29.05.2018, а саме 29.12.2018 контролюючий орган видав наказ №3246 "Про проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ", яким велено провести нову документальну планову виїзну перевірку відповідача з тих самих питань і за той самий період, що і у наказі №1577 від 29.05.2018.

І як встановлено судом та визнано сторонами наказ №3246 від 29.12.2018 податковим органом на даний час не реалізований і не скасований.

Правомірність і чинність наказу №3246 від 29.12.2018 підтверджена рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02.04.2019 у справі №460/60/19, яке набрало законної сили 03.05.2019.

А рішенням від 26.03.2019 у справі №460/148/19, яке набрало законної сили 22.10.2019, встановлено, що ГУ ДФС у Рівненській області намагалось реалізувати наказ №3246 від 29.12.2018 у січні 2019 року, так як включило перевірку ФОП ОСОБА_1 , призначену на підставі цього наказу, до плану - графіку на 2019 рік, а її посадові особи прибули для проведення такої перевірки 10.01.2019.

Цим же рішенням суду скасовано як протиправний наказ №197 від 18.01.2019, яким передбачалась перевірка діяльності ФОП ОСОБА_1 за той самий період, однак вже як невиїзна.

Разом з тим наказ №197 від 18.01.2019 на даний час реалізований, невиїзна перевірка за цей період вже проведена, складений акт і винесені за її результатами податкові повідомлення-рішення про нарахування платнику податкових зобов`язань і штрафних санкцій, які наразі оскаржуються у суді.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, згідно зі статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Суд зауважує, що арешт коштів на рахунках платника податків буде нічим іншим, як здійсненням контролю за користуванням майном, а саме коштами підприємця для забезпечення сплати податків та інших платежів, а тому становитиме втручання держави у мирне володіння ФОП ОСОБА_1 її майном.

Поряд з цим такий спосіб виконання платником своїх податкових зобов`язань, як вже зазначалось вище передбачений Податковим кодексом України і були підстави для застосування його позивачем.

Водночас втручання державного органу у право вільно володіти своїм майном у цій конкретній правовій ситуації переслідує законну мету і є виправданим, оскільки воно відповідає законним публічним інтересам, зокрема забезпечення сплати відповідачем податків і, як наслідок наповнення коштами державного бюджету України.

Проте, таке втручання, з-поміж, встановленого законом і задля суспільного інтересу, має досягти «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та умовами захисту основних прав людини.

Так, арешт коштів на рахунках платника податків безумовно призведе до зупинення або ускладнення господарської діяльності позивача і вплине, як на права безпосередньо підприємця, так і на права його найманих працівників.

При цьому суд зауважує, що метою застосування такого заходу є спонукання відповідача до допуску посадових осіб позивача для здійснення перевірки.

Однак перевірка, до якої не було допущено посадових осіб мала розпочатися 11.06.2018 тривалістю 10 робочих днів. Тобто з дати, коли вона мала бути здійснена закінчився термін її можливого проведення. А в подальшому податковим органом було новий наказ і призначено нову аналогічну (виїзну) перевірку такого самого періоду, тривалістю 10 робочих днів, яка мала відбутися з 10.01.2019 (наказ №3246 від 29.12.2018). Ще в подальшому податковим органом видано наказ про перевірку такого самого періоду, але вже невиїзну, яка і була проведена.

Ці обставини підтверджені належними і допустимими доказами, які містяться у матеріалах справи і засвідчують той факт, що проведення перевірки до якої не допущено позивача вже втратило свою актуальність, як у зв`язку з видачею нових наказів, так і у зв`язку з тим, що відповідний період вже обревізований.

У цих конкретних правових відносинах, суд погоджується з представником відповідача і констатує що зупинення господарської діяльності підприємця, яка буде зумовлена арештом його безготівкових коштів не буде спонукати його до допуску посадових осіб позивача до перевірки, призначеної наказом №1577 від 29.05.2018, а стане для нього лише надмірним тягарем, який є непропорційним легітимній меті такого втручання.

Відтак, суд вважає що у випадку застосування такого заходу не буде досягнуто «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства, які полягають у сплаті податків і зборів та умовами захисту основних прав людини.

Отже, застосування арешту коштів на рахунку платника податків, на переконання суду, буде становите невиправдане втручання у його право на мирне володіння майном, а тому позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Інші доводи та аргументи, наведені сторонами, судом не оцінюються, позаяк не мають вирішального значення для правильного вирішення судового спору по суті.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи наявні в справі докази та аналізуючи встановлені фактичні обставини суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача.

З урахуванням наведеного вище, за результатами судового розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Головному управлінню ДПС у Рівненській області (Код ЄДРПОУ 43142449, вул. Відінська, 12, м.Рівне, 33023) в позові до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) про арешт коштів на рахунках платника податку, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений 31 січня 2020 року.

Суддя Друзенко Н.В.