Справа № 206/2286/17(2-а/206/82/17)
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2020-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

06 лютого 2020 року

Київ

справа №206/2286/17(2-а/206/82/17)

адміністративне провадження №К/9901/35129/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Бучик А.Ю.,

суддів: Мороз Л.Л., Рибачука А.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.07.2017 (у складі головуючого судді Сухорукова А.О.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.09.2017 (у складі колегії суддів: головуючого судді - Шальєвої В.А., суддів: Білак С.В., Юрко І.В.) у справі №206/2286/17(2-а/206/82/17) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов`язати вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати незаконними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області) щодо відмови нарахувати та виплатити їй пенсію, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" з 01.01.2016 по 31.12.2016;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй пенсію, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за період з 01.01.2016 по 31.12.2016.

В обґрунтування вимог позивач зазначила, що з 01.01.2016 виплату пенсії, призначеної їй відповідно до Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII) припинено у зв`язку з тим, що вона працює на посаді та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу".

Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що вона оскаржувала дії відповідача щодо відмови у здійсненні нарахування та виплати пенсії за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 після прийняття Закону України "Про внесення змін до пуктку 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" щодо поширення чинності цього Закону на колишніх працівників органів внутрішніх справ України від 15.11.2016 №1741, а відтак вважає, що дія вказаного Закону поширюється і на правовідносини, які виникли між нею і відповідачем у 2016 році. На її думку відмова відповідача у нарахуванні та виплаті їй пенсії за 2016 рік містить у собі ознаки дискримінації.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Відповідач правом на подання заперечень на касаційну скаргу не скористався.

Справу передано до Верховного Суду.

У зв`язку із відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, ця справа розглядалася в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши доводи та вимоги касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судами встановлено, що позивач з січня 2011 року перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області та отримує пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

З 01.01.2016 по 31.12.2016 пенсія позивачу не виплачувалась у зв`язку з її роботою на посаді головного спеціаліста відділу документального забезпечення Головного управління Національної поліції Дніпропетровській області та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу».

04.04.2017 року позивач звернулася до відповідача із заявою про нарахування та виплату пенсії з 01.01.2016 по 31.12.2016.

Відповідач листом від 19.04.2017 № 9987/03103 повідомив позивача про відсутність підстав для нарахування та виплати пенсій з 01.01.2016 по 31.12.2016 з посиланням на те, що Законом України від 15.11.2016 №1741-VІІІ "Про внесення змін до пункту 3 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" щодо поширення дії цього Закону на колишніх працівників органів внутрішніх справ України", який набрав чинності з 01.01.2017, внесено зміни до пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України від 24.12.2015 №911 доповнивши перелік державних органів, робота (служба) в яких дає право на одержання пенсії в повному обсязі, Національною поліцією України.

З 20.12.2016 позивачу поновлено виплату пенсії у зв`язку з прийняттям Конституційний Судом України рішення від 20.12.2016 р. № 7-рп/2016 в справі № 1-38/2016. З 01.01.2017 позивачу здійснюється виплата пенсії.

Позивач, вважаючи протиправною невиплату призначеної їй пенсії, а свої права порушеними, звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки позивач в період з 01.01.2016 по 19.12.2016 працювала на посаді та умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», а ч. 1 ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» містить застереження щодо виплати пенсії особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», відповідач обґрунтовано призупинив виплату їй пенсії.

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

01 січня 2016 року набрав чинності Закон України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 911-VIII), відповідно до якого були внесені зміни до першого речення частини першої статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», якими встановлено, що «тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється».

Таким чином, законодавець з 01.01.2016 по 31.12.2016 тимчасово обмежив виплату пенсії державним службовцям.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 визнано таким, що не відповідає Конституції України, перше речення частини першої статті 54 Закону № 2262-ХІІ. Рішення набрало чинності 20 грудня 2016 року.

Тобто, норми Закону № 911-VIII, за змістом якого пенсія, призначена за Законом №2262-ХІІ, особам працюючим, зокрема, на посадах віднесених до державної служби, не виплачується, були чинними до прийняття Конституційним Судом України рішення від 20 грудня 2016 №7-рп/2016.

Отже, враховуючи положення ст. 54 Закону № 2262-ХІІ в частині того, що підставою для тимчасової невиплати пенсії є проходження державної служби, а також те, що спірні правовідносини виникли до ухвалення Рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016, відповідач призупинивши виплату позивачу пенсії в період з 01.01.2016, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Крім того як встановлено судами, з 20.12.2016 по 31.12.2016 позивачу була відновлена виплата пенсії на підставі Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016.

Також колегія суддів ввжає за необхідне зазначити таке.

Конституційний Суд України у Рішенні від 25.01.2012 № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

При вирішенні спірних правовідносин Верховний Суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішення від 05.09.2017 у справі «Фабіан проти Угорщини» (Заява № 78117/13) (Fabian v. Hungary) параграфи 74 - 82, 84, у якому Суд у складі Великої Палати зазначив, що у вирішенні "справи стосовно зменшення, зупинення чи припинення соціальної пенсії" мають значення: ступінь втрати пільг; чи був елемент вибору; та ступінь втрати засобів для існування. Оскільки виплата пенсії заявника була призупинена лише в період, коли він був переведений на роботу та він мав можливість вибрати між продовженням державної зайнятості та отриманням його пенсії, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що справедливий баланс між вимогами загального державного інтересу та правами заявника був дотриманий.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не спростовують зазначених висновків судів та не дають підстав вважати, що судами попередніх інстанцій невірно застосовано норми матеріального права.

Посилання скаржника на те, що до спірних правовідносин мають застосовуватись положення Закону України "Про внесення зміни до пункту 3 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" щодо поширення дії цього Закону на колишніх працівників органів внутрішніх справ України" від 15.11.2016 №1741-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017 та яким розширено перелік осіб, на яких не поширюється обмеження щодо невиплати пенсії, є безпідставним, оскільки спірні правовідносини виникли до набрання вказаним законом чинності, а відтак цей Закон на них не поширюється.

Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року у справі №206/2286/17(2-а/206/82/17) залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає.

Головуючий А. Ю. Бучик

Судді: Л. Л. Мороз

А. І. Рибачук