Справа № 200/13084/19-а
Суддя: Голуб В.А.
Дата ухвалення: 2020-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2020 р. Справа№200/13084/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Голуб В.А., при секретарі - Смаль О.В., за участю представника відповідача Ткаліча Д.В., розглянувши у судовому засіданні матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги позивача, з урахуванням уточненої позовної заяви, обґрунтовані тим, що він є отримувачем страхових виплат у зв`язку з професійним захворюванням. Як внутрішньо переміщена особа позивач перебуває на обліку в Костянтинівському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області та отримував страхові виплати з грудня 2014 року по березень 2019 року. Однак, як зазначає позивач, з квітня 2019 року по дату подання ним адміністративного позову до суду страхові виплати йому не виплачуються. У відповідь на запит адвоката про причину та час припинення страхових виплат позивачу відповідач не надав обґрунтованої відповіді, вказавши причиною невиплати зняття з обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб його довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, але нарахування страхових виплат здійснюється щомісячно.

Дії відповідача щодо припинення страхових виплат у визначений період позивач вважає такими, що порушують його Конституційні права, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у зв`язку із чим він просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо припинення йому страхових виплат з квітня 2019 року; зобов`язати відповідача поновити виплату йому страхових сум з квітня 2019 року, сплативши йому заборгованість за весь період; зобов`язати відповідача подати у місячний строк з часу набуття рішенням законної сили звіту про виконання судового рішення.

Відповідачем надано письмовий відзив на позовну заяву. В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що 23 грудня 2014 року позивач як внутрішньо переміщена особа звернувся до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Костянтинівці Донецької області з заявою про тимчасове продовження йому раніше призначеної страхової виплати. З 1 грудня 2014 року постановою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Костянтинівці Донецької області від 8 січня 2015 року № 0534/73895/66288/23 продовжено потерпілому ОСОБА_1 раніше призначену йому щомісячну грошову суму. Виплати встановлено провадити з 1 грудня 2014 року безстроково. Виплати позивачу Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Костянтинівці Донецької області провадилися у період дії довідки внутрішньо переміщеної особи, тобто з вересня 2014 року по 31 березня 2019 року.

25 квітня 2019 року від Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради до Костянтинівського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області надійшла інформація про зняття з обліку довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб. В зазначеному переліку довідок містилась довідка під номером 13, яка належить ОСОБА_1 . На підставі зазначеного постановою Костянтинівського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 11 квітня 2019 року потерпілому ОСОБА_1 затримано щомісячну страхову виплату з 1 травня 2019 року. В подальшому, як зазначає відповідач у відзиві, нарахування страхових виплат провадились.

Також відповідач зазначає, що за період з 1 травня 2019 року по день подання відповідачем відзиву до суду, ОСОБА_1 до Костянтинівського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області не звертався та відповідних документів для поновлення (продовження) виплат не надавав. За вказаний період страхові виплати, які обліковуються у Костянтинівському міському відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, позивачу нараховувались, але не виплачувались.

На підставі вищезазначеного, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено судом без руху у зв`язку із наявністю її недоліків.

Ухвалою суду від 2 грудня 2019 року відкрито провадження у справі. Визнано поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду та, внаслідок чого, поновлено такий строк. Прийнято до розгляду позовну заяву за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Розгляд справи судом вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 18 грудня 2019 року.

Ухвалою суду від 18 грудня 2019 року судове засідання у справі відкладено до 22 січня 2020 року з метою забезпечення права позивача на ознайомлення з відзивом та надання на нього відповіді, а також для надання відповідачем заперечень на відповідь на відзив.

Розгляд справи перенесено з 22 січня 2020 року на 3 лютого 2020 року у зв`язку із перебуванням головуючої судді у справі на лікарняному.

На судове засідання, призначене на 3 лютого 2020 року, з`явився представник відповідача.

Позивач та його представник на судове засідання не прибули. Про дату, місце та час проведення судового розгляду повідомлялись судом належним чином. В матеріалах справи містяться клопотання позивача про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) неявка в судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Представник відповідача не заперечував проти розгляду справи за відсутності позивача та його представника.

На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку про розгляд справи без участі позивача та його представника.

Під час судового розгляду представник відповідача просив суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, який міститься у матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить копія паспорту серії НОМЕР_1 . Згідно паспортних даних позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13-15).

Відповідно до довідки від 23 грудня 2014 року фактичне місце проживання/перебування позивача: АДРЕСА_2 (а.с. 18).

Відповідач не заперечує, у відзиві, що позивач перебуває на обліку у Костянтинівському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області. Також відповідач не заперечує, що позивачу страхові виплати не виплачувались саме з квітня 2019 року.

Натомість, згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Костянтинівське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області не є юридичною особою та відноситься до відокремленого підрозділу юридичної особи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Донецькій області.

Отже, саме Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області є належним відповідачем у справі.

Як вбачається із довідок Обласної МСЕК № 6 Серії 10 ААА № 247212 та Серія 10 ААВ № 439157 підтверджено встановлення позивачу втрати професійної працездатності 40 відсотків у зв`язку із професійним захворюванням та встановлення третьої групи інвалідності (а.с. 16, 17).

Як встановлено судом на підставі матеріалів справи та пояснень сторін, ОСОБА_1 25.12.2014 року звернувся із заявою про тимчасове продовження йому страхових виплат до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Костянтинівці Донецької області (а.с. 54).

За наслідком поданої заяви позивача, своєю постановою від 8 січня 2015 року № 0534/73895/66288/23 Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Костянтинівці Донецької області продовжило позивачу раніше призначену грошову допомогу. Виплати постановлено провадити з 1 грудня 2014 року безстроково (а.с. 53).

Як вбачається з відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch) Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Костянтинівці Донецької області () 19 серпня 2017 року припинено, а його правонаступником є Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області ().

У відповідь на адвокатський запит стосовно причини та часу припинення страхових виплат потерпілому ОСОБА_1 від 7 жовтня 2019 року Костянтинівське міське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області повідомило про припинення страхових виплат позивачу у зв`язку із зняттям з обліку його довідки внутрішньо переміщеної особи (10-11, 35).

Постановою Костянтинівського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 11 квітня 2019 року № 0525/73895/73895/36 затримано страхові виплати потерпілому ОСОБА_1 (а.с. 36).

Довідкою про доходи позивача, виданою Костянтинівським міським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області підтверджується факт нарахування та не виплати страхових виплат позивачу у період з квітня 2019 року по грудень 2019 року включно (а.с. 34).

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Статтею 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" визначено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Як встановлено судом, саме у період з квітня 2019 року позивачу не виплачуються страхові виплати із посиланням на норми підзаконних нормативно-правових актів, які регулюють здійснення виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання щодо страхових виплат врегульовані Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

У відповідності до вимог ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Натомість, підстави, передбачені підзаконними нормами, не відображені у Законі України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а тому порушують права позивача.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення позивачеві страхових виплат, передбачених діючим законодавством.

Положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення.

Статтею 14 Конвенції визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до положень Конституції України, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (ч.2 ст.46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність або відсутність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні страхових виплат, та потребує від людини здійснення додаткових дій, не передбачених Законами.

Згідно з частиною 2 ст. 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV "Про боротьбу з тероризмом" у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Відповідно до статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Стаття 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає.

Відповідно до статті 29 ЦК України, місце проживання фізичної особи - це житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина 6 статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.

Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи страхових виплат, право громадянина на призначення йому страхових виплат не можна пов`язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.

Оскільки постанови Кабінету Міністрів України не є законом, а є підзаконними нормативно-правовими актами, які мають нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання страхових виплат позивачем, право позивача на їх отримання було безпідставно порушено відповідачем.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно зі ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" № 8 від 13 червня 2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

За приписами статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Крім того, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

З огляду на вищевикладене, постанови Кабінету Міністрів України, на які посилається відповідач, є підзаконними нормативно-правовими актами, які приймаються у відповідності до виконання Законів України, у зв`язку з чим, не можуть змінювати в бік звуження права громадян на пенсійне забезпечення та соціальний захист, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Дана правова позиція узгоджується з позицією Верховного суду, викладеною у постановах від 30 січня 2018 року у справі К/9901/3099/17; від 6 лютого 2018 року у справах К/9901/173/17, К/9901/614/17; від 13 лютого 2018 року у справах К/9901/163/17, К/9901/3741/17.

Згідно ч. 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із ч.1 і ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач, не виплативши страхові виплати позивачу діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим підлягають захисту порушені права позивача.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірність невиплати страхових виплат позивачу, а отже позов підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про встановлення судом відповідачу строку для подання звіту про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Аналізуючи вказані нормативно-правові приписи суд дійшов висновку, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом, а не обов`язком судом.

Враховуючи характер спірних правовідносин та склад учасників адміністративної справи, беручи до уваги відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження обґрунтованості заявленої вимоги про встановлення судового контролю, зокрема, не зазначення конкретних випадків невиконання Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області рішень судів щодо поновлення виплати страхових сум, суд вважає, що підстави для зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення у справі відсутні.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Як вбачається із квитанції № 36 від 8 листопада 2019 року позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у сумі 768, 40 грн (а.с. 3).

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання фізичною особою до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру встановлюється ставка судового збору - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір прожиткового мінімум для працездатних осіб становить 1 921, 00 грн.

Таким чином, зважаючи на те, що при зверненні з даним позовом позивачем сплачено судовий збір, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача 768,40 грн. на користь позивача, як того вимагає ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".

Згідно з ч. 3 ст. 243 КАС України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 9, 77, 133, 139, 242, 244-250, 255, 262, 295, 297, 371, 382 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (84122, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Свободи, буд. 5, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Костянтинівського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо припинення виплати ОСОБА_1 страхових виплат з квітня 2019 року.

Зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області поновити виплату страхових сум ОСОБА_1 з квітня 2019 року, сплативши йому заборгованість за весь період.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області судовий збір у розмірі 768 грн (сімсот шістдесят вісім гривень) 40 коп на користь ОСОБА_1 .

Вступна та резолютивна частини рішення суду проголошені в судовому засіданні в присутності представника відповідача.

Повний текст рішення складено 10 лютого 2020 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Голуб