Справа № 160/11294/19
Суддя: Маковська Олена Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіМаковської О.В.
за участі секретаря судового засіданняДубовика Г.Е.
представника позивача представника відповідача Войтенко К.В. Бузунова К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Тепломережпостач» до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Тепломережпостач» до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить :
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що збільшення грошових зобов`язань з податку на прибуток відбулось поза межами строку, встановленого статтею 102 Податкового кодексу України (далі ПК України), оскільки господарські взаємовідносини з контрагентом ТОВ «Грейдтрейдінг» відбулись у травні 2015 року.
Також, позивач вважає хибними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, висновки контролюючого органу щодо відсутності документального підтвердження наявності запасів товарно-матеріальних цінностей, оскільки під час перевірки було проведено інвентаризацію матеріальних запасів та здійснено опис фактично наявних на складі матеріалів позивача із зазначенням їх найменування. Одиниць виміру, кількості, ціни, суми товарів, які відповідають товарно-матеріальним цінностям, придбаним підприємством та відображеним і у відповідних податкових накладних.
Щодо збільшення відповідачем грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та застосування фінансової санкції за неподання податкового розрахунку форми 1-ДФ, то позивач зазначає про безпідставність таких донарахувань, оскільки сума поворотної фінансової допомоги не включається до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.
Також, ТОВ "Тепломережпостач" в позові вказує на неправомірність донарахувань з єдиного внеску та застосування штрафних санкцій, оскільки сума поворотної фінансової допомоги не включається до фонду оплати праці, так як за своєю суттю не підпадає під жодну його складову.
За таких підстав позивач вважає оскаржувані податкові-повідомлення-рішення протиправними та просить їх скасувати.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.11.2019 відкрито загальне позовне провадження з призначенням підготовчого засідання на 10.12.2019.
Від позивача 06.12.2019 до суду надійшли письмові пояснення по суті встановлених контролюючим органом порушень та надано відповідні докази.
Від відповідача 10.12.2019 надійшов відзив на позов, в якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог. У відзиві на позов зазначається про те, що оскільки контрагенти позивача є фігурантами кримінальних проваджень, то складені первинні документи не можуть свідчить про реальність вчинення господарських операцій.
Також, відповідач у відзиві вказує, що в ході проведення перевірки не доведено використання паливно-мастильних матеріалів та інших товарів на потреби, які пов`язані з господарською діяльністю підприємства, а за результатами аналізу податкових накладних зареєстрованих підприємством в Єдиному реєстрі податкових накладних, контролюючим органом не встановлено їх подальшої реалізації.
Крім того, відповідач у відзиві на позов говорить про встановлення під час перевірки неоприбуткування готівкових коштів в касовій книзі підприємства та зазначає, що в перевіряємий період з розрахункових рахунків знімались (надходили) готівкові кошти, які не знайшли свого відображення в касовій книзі підприємства, чим, на думку контролюючого органу, порушено вимоги Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні.
За викладених у відзиві обставин, контролюючий орган вважає висновки акту перевірки та податкові повідомлення-рішення правомірними, а тому просить в задоволенні позову відмовити.
Підготовче судове засідання 10.12.2019 було відкладено на 12.12.2019.
В підготовче судове засідання 12.12.2019 з`явились представник позивача та відповідача, розгляд справи відкладено на 19.12.2019 за клопотання представника відповідача.
Підготовче судове засідання 19.12.2019 було відкладено на 21.01.2020 за клопотанням представника відповідача, для надання пояснень щодо заяви позивача про розподіл судових витрат.
В підготовче судове засідання 21.01.2020 сторони з`явивсь.
Представником відповідача надано пояснення щодо заяви про розподіл судових витрат, в задоволенні якої відповідач просить відмовити, оскільки, на його думку, витрати в розмірі 20 000 грн. є не співмірними зі складністю справи та об`ємом робіт, виконаних адвокатом.
Також, відповідачем подано клопотання про долучення до матеріалів справи копії розрахунків донарахувань, вироку по контрагенту ТОВ «Грейнтрейдінг», облікової картки суб`єкта фіктивного підприємництва ТОВ «Вектор-Транс-плюс», запиту про стан кримінального провадження по ТОВ «Вектор-Транс-плюс» та запиту про стан кримінального провадження по ТОВ «Ліаван».
На обговорення сторін поставлено питання щодо закриття підготовчого судового засідання. Представники сторін не заперечували, про що наддали свою письмову згоду.
Враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.01.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у цей самий день.
Під час розгляду справи по суті представники сторін надали свої пояснення по суті заявлених позовних вимог. Позивач просить позов задовольнити. Відповідач просить в задоволенні позовних вимог відмовити.
Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «Тепломережпостач» є юридичною особою, яка зареєстрована 29.12.2014, відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами діяльності підприємства є:
- код КВЕД 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво;
- Код КВЕД 22.21 Виробництво плит, листів, труб і профілів із пластмас;
- Код КВЕД 24.33 Холодне штампування та гнуття;
- Код КВЕД 25.11 Виробництво будівельних металевих конструкцій і частин конструкцій;
- Код КВЕД 43.29 Інші будівельно-монтажні роботи;
- Код КВЕД 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля;
- Код КВЕД 42.21 Будівництво трубопроводів (основний).
Перевіркою встановлено порушення позивачем:
- п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 565 595 грн.
- п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.198.1 198.3, 198.5, 198.6 ст.198 ПК України, в результаті чого занижено ПДВ на загальну суму 11 490 579 грн.;
- п.201.10 ст.201 ПК України несвоєчасно зареєстровані податкові накладні за червень 2017 року на суму 4800 грн.;
- п.201.1 смт.201 ПК України не складено та не зареєстровано в ЄРПН податкові накладні на загальну суму ПДВ 9 930793,10 грн.;
- п.п.16.1.3 п.16.1 ст.16, п.п.49.18.3 п.49.18, п.49.19, п.49.20 ст.49 ПК України не подано податкову звітність з податку на прибуток за 2015 рік;
- п.п.14.1.180, п.14.1 ст.14, п.п.164.2.11, абз. «е» п.п. 164.2.17, п.п.164.2.20, п.164.2 ст.164, п.167.1 ст.167, п.п.168.1.1. ст.168, абз. «б» п.п.170.9.1 п.170.9 ст.170 ПК України в частині не нарахування, не утримання та не сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб всього у розмірі 690 243,88 грн.;
- п.163.1 ст.163, п.164.1.11, п.164.2 ст.164, п.п.168.1.1. п.168.1 ст.168, абз «б» п.п.170.9.1, п.170.9ст.170, п.п.1.2, п.1.6-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, а саме: не нарахування, не утримання та не сплата до бюджету військового збору в розмірі 56 352,88 грн.;
- п.1 ч.2 ст.6, п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме: не нарахування та не сплата єдиного внеску на загальну суму 84 130,82 грн.;
- п.2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затвердженого постановою Правління НБУ від 15.12.2004 №637 на загальну суму 3 402 300 грн.
Не погодившись з висновками акту перевірки, позивачем подано Заперечення на акт, за результатами розгляду яких, позивача повідомлено, що висновки акту перевірки є правомірними та такими, що відповідають чинному законодавству.
Вказані податкові повідомлення рішення були предметом адміністративного оскарження, за результатами якого рішенням ДФС України, податкові повідомлення-рішення були залишені без змін, а скаргу без задоволення.
Означені податкові повідомлення рішення є предметом оскарження в даному адміністративному процесі.
Судом встановлено, що висновки контролюючого органу ґрунтуються на тому, що оскільки контрагенти позивача є фігурантами кримінальних проваджень, то складені первинні документи не можуть свідчить про реальність вчинення господарських операцій.
В акті перевірки також зазначено про те, що в ході проведення перевірки не доведено використання паливно-мастильних матеріалів та інших товарів на потреби, які пов`язані з господарською діяльністю підприємства, а за результатами аналізу податкових накладних зареєстрованих підприємством в Єдиному реєстрі податкових накладних, контролюючим органом не встановлено їх подальшої реалізації.
За результатами перевірки контролюючим органом в акті зазначено про неоприбуткування готівкових коштів в касовій книзі підприємства та вказано, що в перевіряємий період з розрахункових рахунків знімались (надходили) готівкові кошти, які не знайшли свого відображення в касовій книзі підприємства, чим, на думку контролюючого органу, порушено вимоги Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні.
Вирішуючи питання по суті позовних вимог, суд виходить з наступного.
За висновками податкового органу, позивачем було занижено податок на прибуток за 2016 рік у сумі 105 946,00 грн. у зв`язку з заниженням фінансового результату до оподаткування на суму 588 589,90 грн., а саме: неправомірно включено витрати по господарським операціям з ТОВ «Грейнтрейдинг».
Так, на сторінці 7 акту перевірки, контролюючим органом зроблено висновок про нереальність здійснення господарських операцій ТОВ «Грейнтрейдінг» з ТОВ «Тепломережпостач», у зв`язку з чим встановлено заниження фінансового результату до оподаткування за 2015 рік на суму 588 590,00 грн.
В той же час, в акті перевірки зазначається, що господарські операції позивача та ТОВ «Грейнтейдінг» з придбання товарно-матеріальних цінностей на суму 588 589,90 грн. були здійснені у травні 2015 року.
Суд зазначає, що відповідно до п.102.1 ст.102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
Враховуючи, що актом перевірки встановлено заниження фінансового результату до оподаткування за 2015 рік на суму 588 590,00 грн., а спірне податкове повідомлення рішення прийнято контролюючим органом 23.04.2019, то суд доходить висновку, що визначення суми грошового зобов`язання контролюючим органом відбулось поза межами строку давності, визначеного статтею 102 ПК України, а отже платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання, а спір стосовно такого податкового повідомлення не підлягає розгляду в судовому порядку.
Аналізуючи висновки контролюючого органу щодо неможливості здійснення господарських операцій з відповідними контрагентами, оскільки останні є фігурантами кримінальних проваджень, а отже складені первинні документи не можуть свідчить про реальність вчинення господарських операцій, суд зазначає наступне.
Згідно п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України, встановлено, що господарська діяльність це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України, податковий кредит це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Пунктом 44.1 ст.44 ПК України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до ст.42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Прибуток (доход) суб`єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб`єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань.
При цьому судом встановлено, що на момент укладення угод та вчинення господарських операцій контрагенти позивача були зареєстровані як юридичні особи та як платники податку на додану вартість, доказів протилежного відповідачем не надано, відтак перепон з приводу укладення, а також виконання будь-яких господарських договорів з ними, а надалі формування даних податкового обліку по взаємовідносинам з даними контрагентами за такими договорами у позивача не було.
Крім того, не виконання податкових обов`язків контрагентами платника податків не може бути безумовним свідченням недостовірності даних податкового обліку платника податків, якщо не встановлені обставини, які свідчать про сприяння останнім у такому невиконанні.
Факт неподання контрагентами податкової звітності чи відсутності певної інформації в податковій звітності товариства, зокрема щодо наявності основних засобів тощо сам по собі не може свідчити про відсутність факту здійснення ним господарської діяльності, а лише може бути підставою для висновку щодо допущення останнім порушення вимог законодавства при складанні податкової звітності.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №817/1422/13-а.
Щодо правочинів між позивачем та його контрагентом, доречним є застосування доктрини «Ділова мета» (business purpose) та «Реальність господарської операції».
Суть доктрини полягає в тому, що діяльність платника податків не ставиться під сумнів, якщо у неї є розумна ділова мета, крім мінімізації оподаткування. В іншому випадку, податкові наслідки переосмислюються у відповідності з економічною сутністю операцій та такий правочин визнається недійсним. При цьому обов`язок доказування розумного змісту покладається на учасників правочину (Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Halifax…).
Крім того, суд зазначає, що в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» позивач та його контрагенти є окремими суб`єктами права зі статусом юридичної особи, а відтак, позивач та контрагенти позивача є окремими платниками податку на додану вартість. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника податків, яка відповідно до статті 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб`єкта права до відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, є неможливим.
Податковий кодекс України не ставить у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами - постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (послуги) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків - покупець товарів (послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
Суд не бере до уваги і доводи відповідача з посиланням на інформацію, що наявна в інформаційно аналітичних базах відносно контрагента позивача, оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.
Лише доведення податковим органом та встановлення судом в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальника чи сприяння ухиленню постачальником товару від виконання податкових зобов`язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит. При цьому, такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних та допустимих доказах.
Відповідачем не надано доказів наявності між позивачем та його контрагентом взаємоузгоджених спільних зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад з метою проведення безтоварних операцій та отримання незаконної податкової вигоди.
Також, відповідачем не надано належних доказів на підтвердження того, що контрагент позивача не мав адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань по господарських операціях на час їх виконання, відсутності фактичних дій, спрямованих на виконання взятих зобов`язань чи відсутність можливостей залучення до виконання зобов`язань третіх осіб. Висновки відповідача ґрунтуються на даних інформації щодо контрагента, а не аналізу суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у перевіряємому періоді.
Суд звертає увагу, що основною підставою, на яку посилається податковий орган в якості нереальності господарських операцій позивача із контрагентами є той факт, що такі контрагенти є фігурантами кримінальних проваджень, а відносно директора ТОВ «Грейнтрейдінг» ОСОБА_1 наявний вирок Приморського районного суду м.Одеси від 15.03.2016 у справі №522/4035/16-к.
Проте, суд не погоджується з такими доводами відповідача виходячи з наступного.
Судом досліджено вказаний вирок, з якого вбачається, що під час його винесення судом не досліджувались та не надавалась оцінка господарським операціям між позивачем та ТОВ «Грейнтрейдінг», не встановлювалась недійсність документів, що були складені за наслідками здійснення цих господарських операцій. Тобто, Вироком не встановлено обставин, які б свідчили про фіктивність (нереальність) господарських операцій між позивачем та ТОВ «Грейнтрейдінг».
Вирок суду, не містить інформації щодо господарських взаємовідносин ТОВ «Грейнтрейдінг» з іншими суб`єктами підприємницької діяльності, у тому числі із позивачем.

Вказаним Вироком затверджено угоду про визнання винуватості від 09.09.2014 між прокурором ОСОБА_2 та підозрюваним ОСОБА_1 .

При цьому, слід взяти до уваги те, що Верховний Суд неодноразово (зокрема, постанова Верховного Суду від 29.03.2018 справа №826/3498/15, від 04.09.2018 справа №826/18952/14) вказував на те, що сам факт наявності вироку, ухваленого на підставі угоди у кримінальному провадженні, або ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є нагальна необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій, з врахуванням обставин, встановлених судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Щодо висновків контролюючого органу про збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ на загальну суму 13 724 823,75 грн. та про застосування штрафних санкцій з ПДВ за нескладання та нереєстрацію податкових накладних в ЄРПН на суму 4 965 396, 55 грн. суд зазначає наступне.

В ході проведення перевірки встановлено, що ТОВ «Тепломережпостач» протягом грудня 2016 року - червня 2018 року придбано значну кількість паливно-мастильних матеріалів та інших товарів, подальше використання яких у господарській діяльності підприємства не доведено. У зв`язку з цим, ГУ ДФС у Дніпропетровській області було зроблено висновок про заниження ТОВ «Тепломережпостач» податкових зобов`язань з податку на додану вартість по ТМЦ, що не використані в господарській діяльності (згідно з абз. «г» п.198.5 ст. 109 ПК України). Як наслідок, винесено податкове повідомлення-рішення від 23.04.2019 № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 13 724 823,75 грн.

Похідним від вказаного правопорушення є правопорушення, покладене в основу прийняття податкового повідомлення-рішення від 23.04.2019 №, яким до підприємства застосовано штраф за не складання та не реєстрацію податкових накладних в ЄРПН на суму 4 965 396, 55 грн.

Відповідно до п.198.5 ст.198.5 ПК України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів, для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Отже, за змістом наведених норм, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання, виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 ПК України, за товарами, під час придбання яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі якщо такі товари починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненої в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Даний висновок вбачається зі змісту підпункт 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК України, відповідно до якого розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Отже, зміст поняття "ділова мета" передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника податків на отримання позитивного економічного ефекту. При цьому з визначеного ПК України поняття ділової мети вбачається, що не обов`язково, аби економічний ефект спостерігався негайно після вчинення операції. Не виключено, що такий ефект настане в майбутньому, або операція може виявитися збитковою, і це є одним із варіантів нормального перебігу подій при здійсненні господарської діяльності.

Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору суборенди нежитлових приміщень від 20.05.2016 №123 та додаткових угод до нього, ТОВ «Теплоенергосервіс» (Орендодавець») надає ТОВ «Тепломережпостач» («Суборендар») у строкове платне користування приміщення загальною площею 3014,60 кв.м., що розташовані за адресою:03062, м.Київ, вул. Екскаваторна, буд. 24.

Відповідно до пункту 4.1 розділу ІІІ Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого Наказом МФУ від 02.09.2014 №879, інвентаризація запасів проводиться за місцями зберігання та окремо за матеріально відповідальними особами. Матеріальні запаси при інвентаризації записуються в інвентаризаційні описи за найменуванням із зазначенням номенклатурного номера (за його наявності), виду, групи, сорту, одиниці виміру, ціни, суми та кількості (рахунок, вага або міра), фактично встановлених на дату інвентаризації, та за даними бухгалтерського обліку.

Так, судом встановлено, що в ході проведення перевірки ТОВ «Тепломережпостач» проведено інвентаризацію матеріальних запасів, які знаходяться на орендованому складі за адресою: 03062, м.Київ, вул. Екскаваторна, буд.24, та складено інвентаризаційний опис від 20.11.2018 №2011/1., в ході якої здійснено опис фактично наявних на складі матеріалів ТОВ «Тепломережпостач» із зазначенням їх найменування, одиниць виміру, кількості, ціни, суми товарів, які відповідають ТМЦ, придбаним підприємством відповідно до податкових накладних, а саме бензину А-92 Energy, А-95, А-95 Energy, газу вуглеводний скрапленого, дизпалива та інших товарно-матеріальних цінностей.

Таким чином, суд критично ставиться до висновків відповідача про відсутність документального підтвердження наявності запасів товарно-матеріальних цінностей.

Щодо висновків контролюючого органу про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, суд зазначає наступне.

За результатами проведеної перевірки позивачу донараховано грошове зобовґязання з податку на доходи фізичних осіб у зв`язку з не включенням до загального оподатковуваного доходу суми доходу у розмірі 3 834 688,27 грн., і, як наслідок, неутримання з цього доходу податку на доходи з фізичних осіб.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між ТОВ «Тепломережпостач» та працівниками підприємства були укладені договори про надання поворотної фінансової допомоги від 01.03.2016 №01/03-1, від 17.11.2016 №17/11-1, від 28.12.2015 №28/12-1. На виконання зазначених договорів підприємством, на підставі видаткових касових ордерів протягом квітня 2016 року - лютого 2017 року виплачені готівкові кошти з каси підприємства з застосуванням корпоративного електронного платіжного засобу. Суми одержаної поворотної фінансової допомоги від ТОВ «Тепломережпостач» були повернути довіреними особами відповідно до умов вищезазначених договорів, що підтверджується прибутковими касовими ордерами, які наявні в матеріалах справи.

Такі грошові кошти були кваліфіковані відповідачем, як сума отриманого додаткового блага на користь директора підприємства.

Проте, суд не може погодитись з такими висновками контролюючого органу.

Так, п.п.165.1.31 п.165.1 ст.165 ПК України встановлено, що до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається основна сума поворотної фінансової допомоги, наданої платником податку іншим особам, яка повертається йому, основна сума поворотної фінансової допомоги, що отримується платником податку.

Відповідно до п.п. 14.1.257 п.14.1 ст.14 ПК України поворотна фінансова допомога це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.

Суд зазначає, що за своїм правовим характером договір про надання поворотної фінансової допомоги являє собою договір позики. Такі висновки неодноразово викладались ДФС України в своїх листах.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, основна сума поворотної фінансової допомоги, що отримується фізичною особою на підставі укладеного договору позики, протягом його строку дії, тобто часу, упродовж якого боржник повинен виконати обов`язок щодо повернення отриманої допомоги, не є об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб.

Касовий ордер - це первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси. Відповідно до п.2.12 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління НБУ від 15.12.2004 №637 (далі Положення № 637) фізичні особи - довірені особи підприємств (юридичних осіб), які відповідно до законодавства України одержали готівку з поточного рахунку із застосуванням корпоративного електронного платіжного засобу або особистого електронного платіжного засобу, використовують її за призначенням без оприбуткування в касі.

Відповідно до Положення №637 зазначені довірені особи подають до бухгалтерії підприємства звіт про використання коштів разом із підтвердними документами в установлені строки і порядку, що визначені для підзвітних осіб законодавством України, а також документи про одержання готівки з поточного рахунку (чек банкомату, копія видаткового ордера, довідки за встановленими формами, сліп, квитанція торговельного термінала тощо) разом з невитраченим залишком готівки.

Згідно п.3.1 Положення №637 касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівкових коштів.

Як передбачено п.3.4 Положення №637 видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами або видатковими відомостями. Документи на видачу готівки мають підписувати керівник і головний бухгалтер або працівник підприємства, який на це уповноважений керівником. До видаткових ордерів можуть додаватися заява на видачу готівки, розрахунки тощо.

Відповідно до п.2.6. Положення №637 уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися.

Суми готівки, що оприбутковуються, мають відповідати сумам, визначеним у відповідних касових (розрахункових) документах.

Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

Згідно п.3.3 Положення №637 приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами, підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства.

Суми наданої поворотної фінансової допомоги були повернуті до каси підприємства на підставі прибуткових касових ордерів, своєчасно (в день їх фактичного надходження) та в повній мірі оприбутковані у касі підприємства.

Отже, суд вважає, що ТОВ «Тепломережпостач» було своєчасно та в повній мірі виконано обов`язок щодо оприбуткування готівкових коштів, дотримані вимоги податкового законодавства та законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів розрахункових операцій.

Оскільки сума поворотної фінансової допомоги не включається до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, суд вважає неправомірним нарахування контролюючим органом фінансових санкцій у розмірі 510 грн., за неподання Податкового розрахунку ф.№1-ДФ.

Щодо висновків контролюючого органу про збільшення грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 98 571,13 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до п.16 Розділу ХХ ПК України платниками військового збору є особи, визначені п.162.1 ст.162 цього Кодексу, а саме фізична особа-резидент (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені ст.163 цього Кодексу, а саме, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Суд зазначає, що оскільки до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається основна сума поворотної фінансової допомоги, відтак, об`єкт оподаткування військовим збором у позивача, як у податкового агента, відповідно до норм ст.168 ПК України відсутній.

Стосовно вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску суд враховує наступне.

Відносини у сфері державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування регулюються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464) відповідно до положень якого єдиний внесок нараховується на суми заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітні плати, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, у т.ч. у натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці» і суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Іншими заохочувальними та компенсаційними виплатами вважаються виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Таким чином, суд вважає, що сума поворотної фінансової допомоги не включається до фонду оплати праці, оскільки за своєю суттю не підпадає під жодну його складову.

Актом перевірки встановлено, що позивачем порушено порядок ведення касових операцій в національній валюті, а саме: не оприбутковано готівкові кошти на загальну суму 3 402 300,00 грн.

Питання оприбуткування готівкових коштів врегульовано Положенням про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженим постановою правління Національного банку України від 15.12.2004 року № 637.

Відповідно до п.2.6 Положення № 637 уся готівка, що надходить до кас підприємств, має своєчасно та в повній сумі оприбутковуватися в їх касах.

Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги згідно з пунктом 4.2 цього Положення, є здійснення підприємствами обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень з оформленням цих операцій у встановленому порядку прибутковим касовим ордером з видачею відповідної квитанції та відображенням у касовій книзі в день одержання підприємством готівкових коштів.

Положенням №637 встановлюються безпосередньо правила поведінки підприємств у сфері обігу готівки, в той час як відповідальність за порушення цих норм Положенням №637 не встановлена.

Згідно п.22 ст.92 Конституції України виключно законами України можуть визначатися засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Статтею 111 ПК України встановлено, що фінансова відповідальність за порушення норм законів з питань оподаткування чи іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладений на контролюючі органи, встановлюється і застосовується згідно з цим Кодексом та іншими законами України.

Застосування за порушення норм законів з питань оподаткування або іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, штрафних (фінансових) санкцій (штрафів), не передбачених цим Кодексом та іншими законами України, не дозволяється (п.113.3 ст.113 ПК України).

Згідно статті 238 Господарського кодексу України (далі ГК України) за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Статтею 239 ГК України передбачено, що однією із адміністративно-господарських санкцій може бути адміністративно-господарський штраф, який стягується із господарюючого суб`єкта до державного бюджету за порушення визначених законодавством України правил здійснення господарської діяльності.

В свою чергу, ст. 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 12.06.1995 №436/95 (далі - Указ №436/95) установлено, що у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами - громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб`єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу, зокрема за не оприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки - у п`ятикратному розмірі неоприбуткованої суми.

За своєю суттю, передбачена ст. 1 Указу Президента №436/95 фінансова санкція є адміністративно-господарською санкцією, а тому її застосування регулюється нормами глави ГК України.

Відповідно до ч.1 ст. 250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом. Дія цієї статті не поширюється на штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України, Законом України «Про банки і банківську діяльність» та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи доходів і зборів.

Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів ТОВ «Тепломережпостач» у справі №160/11294/19 здійснювалось Адвокатським бюро «Бейгул та партнери» на підставі договіру про надання правової допомоги від 05.11.2019 №0511/02, пунктом 4.1 якого передбачено, що розмір винагороди Виконавця, статус сторін як платників податків, порядок розрахунків за надані послуги визначається додатковим договором, який підписується сторонами.

Згідно п.2.1 Додаткової угоди від 05.11.2019 №1 до Договору оплата послуг здійснюється протягом 2-х днів після надання Клієнту відповідного рахунку на оплату.

Правова допомога вважається наданою після підписання акту приймання-передачі наданої правової допомоги.

Суд враховує, що актом надання послуг від 17.12.2019 №1 визначено, що загальна вартість наданих послуг складає 20 000,00 грн. Також, акт містить детальний розрахунок послуг, а саме:

- аналіз матеріалів перевірки клієнта та первинної документації (3000 грн.);

- консультування клієнта (1000 грн.);

- аналіз судової практики (2000 грн.);

- підготовка позовної заяви до суду (8000 грн.);

- підготовка письмових пояснень по справі (2000 гри.);

- аналіз відзиву на адміністративний позов (1000 грн.);

- представництво та захист прав та інтересів клієнта в суді (3000 грн.).

Згідно Рахунку на оплату по замовленню від 17.12.2019 №19 витрати на правничу допомогу адвоката становлять 20 000 грн.

Позивачем здійснена повна оплата у сумі 20 000 грн., що підтверджується прибутковим касовим ордером від 17.12.2019 №1.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, суд вважає витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. є співмірними зі складністю справи та об`ємом виконаних робіт, а тому підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Також, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 19 210 грн. (платіжне доручення від 06.11.2019 №8226664), який також підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Відповідно до вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено правомірність прийнятого рішення, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 77, 139, 241 - 246, 250, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Тепломережпостач» до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Д» від 22.04.2019 №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Д» від 22.04.2019 №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «ПС» від 22.04.2019 №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «С» від 23.04.2019 №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 23.04.2019 №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 23.04.2019 №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «ПН» від 23.04.2019 №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Н» від 23.04.2019 №.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 16.04.2019 №Ю-.

Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій від 16.04.2019 №.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тепломережпостач» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тепломережпостач» судовий збір у розмірі 19 210 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 31.01.2020.

Суддя О.В. Маковська