Справа № 260/1903/19
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2020-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 лютого 2020 року м. Ужгород№ 260/1903/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Гаврилка С.Є.,

з участю секретаря судового засідання - Міци О.-Д.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 - не з`явився;

за участі представника позивача - Гринихи Тетяни Юріївни;

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області - представник - Олефір Христина Вікторівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

27 грудня 2019 року до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) через свого представника ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, буд. 4, ), в якому просить суд: "1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним та зобов`язання вчинити дії. 2. Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з квітня 2017 року по червень 2019 року протиправними. 3. Зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88008, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, 4, ) виплатити пенсію ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , Ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) за період з квітня 2017 року по червень 2019 року". 4. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88008, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, 4, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , Ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати у розмірі 768,40 гривень (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.)."

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 січня 2020 року було прийнято дану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі.

Свої позовні вимоги позивач та мотивує наступним. Зокрема, позивач зазначає, що є пенсіонером та отримує пенсію за віком. У зв`язку з проведенням бойових дій та антитерористичної операції в населеному пункті за місцем її проживання (м. Луганськ) - була вимушена покинути своє постійне місце проживання та переїхати до Закарпатської області, де стала на облік як внутрішньо переміщена особа. З квітня 2017 року позивач, перестав отримувати пенсію. У липні місяці 2019 року йому було відновлено виплату пенсії, але за період з квітня 2017 року по червень 2019 року таку пенсію по сьогоднішній час йому не виплачено. Позивач неодноразово звертався усно та письмово до Головного управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області про те, щоб йому повідомили у зв`язку з чим йому невиплачена пенсія за минулий період, а саме, за період з квітня 2017 року по червень 2019 року включно. 29 серпня 2019 року Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Закарпатській області було повідомлено позивача, що за минулий період, а саме, з квітня 2017 року по червень 2019 року його пенсія обліковується, але невиплачена на підставі Постанови Кабінет Міністрів України № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 08 червня 2016 року, пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування - відсутності понад 60 днів на території України, виїзд за кордон. На думку позивача, такі дії відповідача є протиправними, оскільки порушують право особи на пенсійне забезпечення. Просив позов задовольнити.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача просить суд в задоволенні позову відмовити повністю. Зазначає, що Головне управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області діяло в межах діючого законодавства у галузі пенсійного забезпечення, зокрема, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", Постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365, Постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб". Комісією з питань призначення (припинення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Управління праці та соціального захисту виконавчого комітету Мукачівської міської ради було прийняте рішення № 675/0/74-17 від 05 квітня 2017 року про скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи, у якому, зокрема, зазначено про виявлений факт перебування позивача на непідконтрольній Україні території більше 90 днів та відсутності її за фактичним місцем проживання згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї. На підставі вищевказаного рішення виплату пенсії гр. ОСОБА_1 з 01 квітня 2017 року було припинено. З 01 серпня 2019 року, на виконання положень пункту 15 Порядку № 365 та на підставі рішення комісії від 17 липня 2019 року № 75/04-54, позивачу поновлено виплату пенсії як внутрішньо переміщеній особі. У свою чергу, сума заборгованості з виплати пенсій із квітня 2017 року по липень 2019 року була облікована Головним управлінням Пенсійного фонду України, як того вимагає пункт 16 Порядку № 365, однак виплачуватиметься на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, про що ОСОБА_1 був безпосередньо повідомлений листом № 582/М-99-01 від 29 серпня 2019 року. У зв`язку з чим, відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення даного адміністративного позову.

Під час розгляду справи по суті представник позивача позов підтримав повністю, просив суд його задовольнити з мотивів, що наведені у ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні, проти задоволення позовних вимог заперечив та просив суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників) всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд зазначає наступне.

Статус внутрішньо переміщеної особи визначений Законом України від 20 жовтня 2014 року "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" №1706-VII (далі по тексту - Закон України № 1706-VII).

Згідно зі статтею 7 Закону України № 1706-VII, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

ОСОБА_1 , 1958 року народження, є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 18).

ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, про що свідчить копія її пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 (а.с. 17).

Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради від 20 жовтня 2014 року за № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичним місцем проживанням позивача є: АДРЕСА_4 (а.с.а.с. 45).

Згідно розпорядження УПФУ в м. Мукачево та Мукачівському районі №11151 від 16 вересня 2014 року, позивач взятий на облік як внутрішньо переміщена особа (а.с. 36).

Таким чином, ОСОБА_1 , з 2014 року перебуває на обліку, як внутрішньо переміщена особа в Головному управлінню Пенсійного Фонду України в Закарпатській області та отримує пенсію за віком.

В подальшому, комісією з питань призначення (припинення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Управління праці та соціального захисту виконавчого комітету Мукачівської міської ради було прийняте рішення № 675/0/74-17 від 05 квітня 2017 року про скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи, у якому, зокрема, зазначено про виявлений факт перебування позивача на непідконтрольній Україні території більше 90 днів та відсутності її за фактичним місцем проживання згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї (а.с. 43).

Як вказує, відповідач, на підставі вищевказаного рішення виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2017 року було припинено.

Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради від 10 липня 2019 року за № 2101- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичним місцем проживанням позивача є: АДРЕСА_1 (а.с.а.с. 20, 37).

З 01 серпня 2019 року, на виконання положень пункту 15 Порядку № 365 та на підставі рішення комісії від 17 липня 2019 року № 75/04-54, позивачу поновлено виплату пенсії як внутрішньо переміщеній особі (а.с. 45).

15 серпня 2019 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області із заявою про роз`яснення причин невиплати йому пенсії за минулий період - з квітня 2017 року по червень 2019 року включно (а.с. 21).

29 серпня 2019 року, Головне управлінням Пенсійного Фонду України в Закарпатській області листом № 582/М-99-01 повідомило позивача, що за минулий період, а саме, з квітня 2017 року по червень 2019 року його пенсія обліковується, але невиплачена на підставі Постанови Кабінет Міністрів України № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 08 червня 2016 року, пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування - відсутності понад 60 днів на території України, виїзд за кордон (а.с. 23).

16 жовтня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому заборгованості сум пенсії за період з квітня 2017 року по червень 2019 року (а.с. 22).

Листом № 691/М-99-01 від 29 жовтня 2019 року Головне управлінням Пенсійного Фонду України в Закарпатській області на вказане звернення повідомило позивача, що порядок виплати заборгованості сум пенсій, як внутрішньо переміщеній особі позивачу було надано листом Головного управлінням Пенсійного Фонду України в Закарпатській області № 582/М-99-01 від 29 серпня 2019 року (а.с. 24).

У відповідності до пункту 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року за № 365 " Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Відповідно до статті 19 частини 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 частиною 1 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України".

Тобто, за приписами наведеної норми умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ "Державний ощадний банк".

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України № 1058-IV.

Статтею 4 частиною 3 Закону України № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон України № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до статті 47 частини 1 Закону України № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 49 частиною 1 Закону України № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідних рішень, що зазначені у статті 49 частині 1 Закону України № 1058-IV під час розгляду даної справи суду не було надано.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

У листі від № 582/М-99-01 від 29 серпня 2019 року (а.с. 23) на ім`я позивача, відповідач, як на підставу для призупинення виплати пенсії позивачу, посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.

Згідно з пунктом 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365, соціальні виплати припиняються у разі: 1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати; 2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї; 3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат; 4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб"; 5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Водночас Закон України № 1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до статті 17 частини 1 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" за № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Крім того, з наданого суду до рішення від № 675/0/74-17 від 05 квітня 2017 комісії з питань призначення (припинення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Управління праці та соціального захисту виконавчого комітету Мукачівської міської ради, яким припинено з квітня 2017 року позивачу виплату пенсії, вбачається, що виплату належної позивачу пенсії припинено у зв`язку з відсутністю за фактичним місцем проживання (а.с. 43).

Оцінюючи вказану поведінку відповідача з урахуванням положень статті 2 частини 2 КАС України, суд резюмує, що припинення виплати пенсії позивачу з квітня 2017 року по червень 2019 року здійснено не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Крім того, щодо посилань відповідача на необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 10 частини 1 пункту 1 та статті 20 Закону України № 1706-VII, постанов Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" та від 08 червня 2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" суд вважає за необхідне зазначити.

Відповідно до статті 10 частини 1 пункту 1 Закону України № 1706-VII Кабінет Міністрів України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Статтею 20 частиною 2 Закону України № 1706-VII визначено, що закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Проте наведені положення Закону України № 1706-VII не надають Кабінету Міністрів України повноважень на визначення випадків припинення виплати пенсій.

За змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно із статтею 92 частиною 1 пунктом 6 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Преамбулою Закону України № 1058-IV визначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону (абзац 2 преамбули).

При цьому згідно з преамбулою Закону України № 1706-VII цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (стаття 2 частина 1 Закону України № 1706-VII).

Отже, ураховуючи наведені положення Закону України № 1706-VII, суд вважає, що прийняття законодавцем цього Закону спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, до яких належить і позивач, а не на звуження обсягу їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України, зокрема в статті 49 частині 1 Закону України № 1058-IV.

А відтак, суд дійшов висновку про необхідність визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з квітня 2017 року по червень 2019 року.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до статті 245 частини 4 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Таким чином, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області виплатити пенсію ОСОБА_1 за період з квітня 2017 року по червень 2019 року.

Разом з тим, рішенням від 03 травня 2018 року, ухваленим за результатами розгляду зразкової справи № 805/402/18 (ПЗ/9901/20/18), Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду позов ОСОБА_3 задовольнив у повному обсязі. Суд визнав протиправним та скасував розпорядження Управління ПФУ від 24 березня 2017 року про припинення ОСОБА_3 виплати пенсії до з`ясування. Зобов`язав Управління ПФУ відновити виплату ОСОБА_3 призначеної їй пенсії за віком з 01 квітня 2017 року. У частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць вирішив про негайне виконання судового рішення. Зобов`язав Управління ПФУ подати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання цим рішенням законної сили (міститься в ЄДРСР за № 73869341).

Суд дійшов висновку, що в контексті цієї зразкової адміністративної справи типові справи, визначення яких наведено в статті 4 частини 1 пункті 21 КАС України, мають такі ознаки:

1) позивачем у цій категорії справ є пенсіонер, якому/якій призначено пенсію згідно із Законом № 1058-ІV та який/яка є внутрішньо переміщеною особою;

2) відповідачем є територіальний орган ПФУ, на пенсійному обліку якого перебуває позивач;

3) спір виник з аналогічних підстав у відносинах, що регулюються одними нормами права (у зв`язку з припиненням територіальними органами ПФУ виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам з підстав, які не передбачені пунктами 1, 3-5 частини першої статті 49 Закону № 1058-IV);

4) позивачі заявили аналогічні позовні вимоги (по-різному висловлені, але однакові по суті: визнати неправомірними дії щодо припинення виплати пенсії та зобов`язати відповідача відновити виплату пенсії).

Таким чином, висновки Верховного Суду в цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах, в яких позивач:

1) є громадянином України;

2) має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою органів соціального захисту населення, про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи;

3) є пенсіонером та отримує пенсію, призначену відповідно до Закону № 1058-IV.

Статтею 2 частини 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У пункту 29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року Справа "РуїзТоріха проти Іспанії" (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно із статтею 139 частини першої КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір сплачений при зверненні до суду у розмірі 768,40 грн.

Керуючись статтями 139, 242-246 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, 4, ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з квітня 2017 року по червень 2019 року протиправними.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області виплатити пенсію ОСОБА_1 за період з квітня 2017 року по червень 2019 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, 4, ) судові витрати у розмірі 768,40 (семисот шістдесяти восьми гривень 40 коп.) грн..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України (пункт 15.5)).

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 04 лютого 2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі було складено 10 лютого 2020 року.

СуддяС.Є. Гаврилко