Справа № 826/2985/18
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2020-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2985/18 Головуючий у І інстанції - Амельохін В.В.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Оксененка О.М., Костюк Л.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, податкової вимоги та рішення про опис майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкового повідомлення - рішення від 27.04.2016 року № 2352-1305 на суму 18987,40 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкового повідомлення - рішення від 28.04.2017 року № 41392-1305 на суму 15129,49 грн.;

- визнати протиправною та скасувати податкової вимоги від 08.11.2017 року № 94078-17 (форма Ф) про сплату 18987,40 грн. податкового боргу зі сплати земельного податку з фізичних осіб;

- визнати протиправним та скасувати рішення № 94078-17 про опис майна у податкову заставу, відповідно до яких позивач повинен сплатити податок на землю у розмірі 49246,38 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкового повідомлення - рішення від 05.02.2018 року № 92317-1305-2658 про сплату 15129,49грн.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийняття оскаржуваних рішень, оскільки Позивач нерухоме майно використовує у власній господарській діяльності та є платником єдиного податку третьої групи, а тому він не повинен сплачувати земельний податок з фізичних осіб.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 27.04.2016 року № 2352-1305.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у місті Києві від 28.04.2017 року № 41392-1305.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у місті Києві від 05.02.2018 року № 92317-1305-2658.

Визнано протиправними та скасовано податкову вимогу Головного управління ДФС у місті Києві від 08.11.2017 року № 94078-17 (форма Ф) та рішення про опис майна в податкову заставу № 94078-17.

Не погоджуючись з постановленим рішенням, Головне управління ДФС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

В апеляційній скарзі Головне управління ДФС у м. Києві посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Головне управління ДФС у м. Києві зазначає, що незважаючи на те, що Позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у Позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства. Також, Позивач вказує на те, що у матеріалах справи наявні докази того, що земельна ділянка, на якій розташоване нежитлове приміщення, використовується ним у господарській діяльності. Судом першої інстанції вірно зроблено висновок, що з розрахунку, який було наведено Відповідачем неможливо встановити правильність визначення площі земельної ділянки (93кв.м.), з якої проведено нарахування земельного податку в сумі 504316,2976 грн., оскільки відсутні дані щодо площі всієї земельної ділянки.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності від 21.04.2005 року виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва № 622-В, ОСОБА_1 є власником частки нежитлового приміщення №№ 11, 12, 13, 14, загальною площею 334,10кв.м., що складають 15/100 частин від нежилого будинку площею 2220, 80 кв.м. - кафе - ресторан, які розташовані в АДРЕСА_1

Вказане нерухоме майно в рівних частках належить на праві спільної часткової власності позивачу та ОСОБА_2 .

Відповідно до копії Свідоцтва платника єдиного податку від 15.05.2012 року Серія А № 432607, ОСОБА_1 перебуває на спрощені системі оподаткування з 01.01.2012 року і є платником єдиного податку зі ставкою 5% до розміру мінімальної заробітної плати за видом діяльності « 70.20.0.-Здавання в оренду власного нерухомого майна, та інше».

У зв`язку із чим, ДПІ у Солом`янському районі ГУ ДФС у м. Києві 27.04.2016 року прийнято податкове повідомлення - рішення № 2352-1305, яким згідно п.п. 54.3.3 статті 54 ПК України позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб за 2016 рік у розмірі 18987,16 грн.

28 квітня 2017 року відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення №41392-1305, яким згідно п.п. 54.3.3 статті 54 ПК України позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 15129,49 грн.

05 лютого 2018 року прийнято податкове повідомлення - рішення № 92317-1305-2658, яким згідно п.п. 54.3.3 статті 54 ПК України позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб за 2018 рік у розмірі 15129,49 грн.

08 листопада 2017 року Відповідачем прийнято податкову вимогу № 94078-17 про сплату позивачем податкового боргу з земельного податку у розмірі 18987,40 грн. та прийнято рішення № 94078-17 про опис майна у податкову заставу.

Як пояснив Позивач, вказане нежитлове приміщення використовувалось ним у власній господарській діяльності, що також підтверджується наданими позивачем до матеріалів справи копіями Договорів оренди № 150417 від 17.04.2015 року, № 160418 від 18.04.2016 року.

Документальні докази реєстрації за позивачем права власності чи права користування на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 - жодна із сторін до суду не надала.

Вважаючи оскаржувані рішення протиправними, а, відтак, такими, що підлягають скасуванню, Позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що наявність двох умов надання пільги, а саме використання Позивачем власної земельної ділянки у своїй господарській діяльності та наявність у нього статусу платника єдиного податку третьої групи, обумовлює звільнення його від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), що доводить протиправність спірного податкового повідомлення-рішення. Суд першої інстанції дійшов висновку, що податкові повідомлення-рішення від 27.04.2016 року № 2352-1305, від 28.04.2017 року № 41392-1305, від 05.02.2018 року № 92317-1305-2658, податкова вимога від 08.11.2017 року № 94078-17 (форма Ф) та рішення про опис майна в податкову заставу № 94078-17, яким Позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб, є протиправними та підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 206 Земельного кодексу України (далі за текстом - ЗК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до п. «в» ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно зі ст. 125, 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі за текстом - ПК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень Податкового кодексу України з урахуванням критеріїв, які визначені у розділі XIII такого Кодексу.

Згідно із ст. 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Статтею 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, а також земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Пунктом 271.1 ст. 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (пункт 274.1 статті 274 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Пунктом 286.5 ст. 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому у нового власника виникло право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Крім того, п. 286.6 ст. 286 ПК України визначає, що за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Також, відповідно до п. 287.8 ст. 287 ПК України, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Поряд з цим, у ч. 1, 2 статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Статтею 289 ПК України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об`єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов`язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Обов`язок зі сплати земельного податку виникає у платника з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Перевіряючи правильність здійсненого Відповідачем розрахунку спірної суми земельного податку суд першої інстанції правильно встановив, що останній був визначений за наступною формулою:

- 1311,14 x 93 x 2 x 1,09 x 1,249 x 1,433 x 1,06 % = 504316,2976 грн., де контролюючим органом застосовано наступні показники:

- 93 м.кв. - площа земельної ділянки;

- 1311,14 - грошова оцінка в грн./кв.м.;

- 2 - коефіцієнт на функціональне використання землі (наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 року № 489 із змінами та доповненнями);

- 1,09 - узагальнюючий локальний коефіцієнт;

- 1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Держземагенства від 14.01.2015 року № 6-28-0.22-215/2-15;

- 1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 року № 6-28- 0.22-201/2-16 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель»;

- 1,06% - коефіцієнт індексації грошової оцінки.

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що з даного розрахунку неможливо встановити правильність визначення площі земельної ділянки (93 кв.м.), з якої проведено нарахування Позивачу земельного податку в сумі 504316,2976 грн., оскільки відсутні дані щодо площі всієї земельної ділянки, немає даних щодо площі приміщень, що не дає можливості суду перевірити дотримання відповідачем вимог п. 286.6 ст. 286, п. 287.8 ст. 287 ПК України та вірність розрахунку суми податкового зобов`язання.

Проте, Відповідачем інших документальних доказів на обґрунтування правильності проведення розрахунку суми земельної податку Позивача ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не подано.

Оскаржувані рішення не містить посилання на правову підставу визначення податкового зобов`язання за платежем "земельний податок з фізичних осіб".

Відтак, наявність двох умов надання пільги, а саме використання позивачем власної земельної ділянки у своїй господарській діяльності та наявність у нього статусу платника єдиного податку третьої групи, обумовлює звільнення його від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), що доводить протиправність спірних податкових повідомлень-рішень.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 820/5485/17.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи контролюючого органу щодо неможливості застосування до спірних правовідносин положення підпункту 4 пункту 297.1. статті 297 ПК України, у частині звільнення платників єдиного податку від обов`язку нарахування, сплати податку на майно (в частині земельного податку), за відсутності оформлення права власності або користування на земельну ділянку за таким платником податків, зважаючи на те, що з набуттям права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), права та обов`язки щодо земельної ділянки на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах адміністративної справи містяться докази того, що земельна ділянка, яка знаходиться під нежитловими приміщеннями, які Позивач здає в оренду, також здавалася в оренду разом з цими приміщеннями, а тому використовувалася у його господарській діяльності.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що, податкові повідомлення-рішення від 27.04.2016 року № 2352-1305, від 28.04.2017 року № 41392-1305, від 05.02.2018 року № 92317-1305-2658, податкова вимога від 08.11.2017 року № 94078-17 (форма Ф) та рішення про опис майна в податкову заставу № 94078-17, яким Позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб, є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки рішення суду першої інстанції.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Головного управління ДФС у м. Києві, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: О.М. Оксененко

Л.О. Костюк