Справа № 296/5145/19
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2020-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 296/5145/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Адамович О.Й.

Суддя-доповідач - Совгира Д. І.

04 лютого 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Кузьменко Л.В. Франовської К.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Республіки Литви ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03 грудня 2019 року (повний текст якої складено в м. Житомирі) у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Литви ОСОБА_1 до Чернігівської митниці Державної фіскальної служби про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до Чернігівської митниці Державної фіскальної служби про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 03 грудня 2019 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В судове засідання представник позивача не з`явився, однак на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження.

В судове засідання представник відповідача також не з`явився, однак на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 31 січня 2018 року головним державним інспектором кінологом ВБНПНіЗ та КЗ УПМП та МВ Чернігівської митниці ДФС Ісаком Анатолієм Дмитровичем складено щодо позивача протокол про порушення митних правил №0128/10200/18 щодо перевищення строку тимчасового ввезення автомобіля на митну територію України більше ніж на десять діб, за що передбачена відповідальність відповідно до ч. 3 ст. 481 Митного кодексу України (а.с. 76-77).

При цьому особі, що притягується до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , роз`яснено права передбачені ст. 494 ч. 4 і 498 Митного кодексу України, в тому числі щодо користування послугами перекладача, про що особа ознайомлена під підпис.

Так, у протоколі про порушення митних правил зафіксовано, що 31.01.2018 о 01 год. 13 х. до МП «Нові Яриловичi» Чернiгiвської митниці ДФС у напрямку з України до ОСОБА_2 . заїхав рейсовий автобус марки SETRA, р.н. НОМЕР_1 сполученням ОДЕСА -ВИЛЬНЮС. В якості пасажира у автобусі знаходився гр-н. Литви КАVALIAUSКAS ARNOLDAS. Здiйсненою перевiркою по Центральнiй базi даний ЄAIC Держмитслужби України, ПІК «Iнспектор-2006» встановлено, що 07.11.16 р. громадянином ОСОБА_3 було ввезено на митну територію України автомобіль KlA СОРЕНТО, державний номерний знак НОМЕР_2 , VIH НОМЕР_3 у режимі «тимчасове ввезення» строком до 1 року. Згідно ч.1 ст. 380 гр. громадянин ОСОБА_4 повинен був вивезти автомобіль за межі митної території України у строк до 07.11.2017 року. В митні органи громадянин ОСОБА_3 з заявою про продовження термiну тимчасового ввезення не звертався. Таким чином громадянин ОСОБА_5 перевищив строк тимчасового ввезення автомобіля KIA СОРЕНТО, державний номерний знак LT НОМЕР_4 , НОМЕР_5 на митну територiю України більше ніж на десять діб.

У графі «Пояснення, зауваження особи, що притягується до відповідальності», ОСОБА_1 російською мовою вказав, що «Объяснения дал на отдельном листе» та поставив свій підпис.

В своїх поясненнях (объяснениях) до протоколу ОСОБА_1 також російською мовою вказав, що «заехал машыной «КІА Sorento» 07.11.2016, должен был выехать 07.11.2017, но не смог, попал аварию, машина в ремонте и потом заболел» (а.с.78).

Протокол про порушення митних правил складався за участю перекладача ОСОБА_6 та у присутності особи, що притягається до адміністративної відповідальності громадянина Литви ОСОБА_1 (позивача), яким під підпис останнього повідомлено, що розгляд справи відбудеться 16 лютого 2018 року о 11 год. 00 хв.

12.02.18 на адресу відповідача надійшла заява від 09.02.18 за підписом ОСОБА_1 . В заяві повідомлялося, що 31 січня 18 року по відношенню позивача складено протокол по ч.3 ст. 481 Митного кодексу, в якому ним помилково вказано адресу проживання в Литві. Тому просить направляти всю кореспонденцію за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена заява була написана українською мовою та підписана (а.с.81).

16 лютого 2018 року на підставі протоколу від 31.01.18, заступником начальника Чернігівської митниці ДФС Литвинчуком В.В. винесено постанову, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч. 3 ст. 481 Митного кодексу України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000 грн. (а.с.82-83).

Згідно статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на державний або громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законодавством передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови.

Статтею 278 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Згідно ч.1 статті 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржувати постанову у справі. Крім того, у цій правовій нормі передбачено, що справа про адміністративне правопорушення повинна розглядатися в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; за відсутності такої особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Статтею 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 486 Митного кодексу України, завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.

Згідно ч. 1 ст. 488 Митного кодексу України, провадження у справі про порушення митних правил вважається розпочатим з моменту складення протоколу про порушення митних правил.

Як регламентує ч. 1 та ч. 2 ст. 492 Митного кодексу України, провадження у справі про порушення митних правил здійснюється державною мовою. Особи, які беруть участь у провадженні у справі про порушення митних правил і не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, давати пояснення, подавати клопотання рідною мовою, а також користуватися послугами перекладача.

За правилами ч. 1, 2, 5, 6 ст. 494 Митного кодексу України, про кожний випадок виявлення порушення митних правил уповноважена посадова особа органу доходів і зборів, яка виявила таке порушення, невідкладно складає протокол за формою, установленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику; протокол підписується посадовою особою, яка його склала. Якщо при складенні протоколу була присутня особа, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, протокол підписується і цією особою, а за наявності свідків - і свідками; у разі складення протоколу особі, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, роз`яснюються її права, передбачені статтею 498 цього Кодексу, та повідомляється про можливість припинення провадження у справі про порушення митних правил шляхом компромісу, про що до протоколу вноситься відмітка, яка підписується цією особою; у разі потреби в протоколі зазначаються також місце, дата і час розгляду справи про порушення митних правил.

Відповідно до ст. 498 Митного кодексу України, особи, які притягуються до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, та власники товарів, транспортних засобів, зазначених у пункті 3 статті 461 цього Кодексу (заінтересовані особи), під час розгляду справи про порушення митних правил у органі доходів і зборів або суді мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, одержувати копії рішень, постанов та інших документів, що є у справі, бути присутніми під час розгляду справи у органі доходів і зборів та брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у їх дослідженні, заявляти клопотання та відводи, під час розгляду справи користуватися юридичною допомогою захисника, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, давати усні і письмові пояснення, подавати свої доводи, міркування та заперечення, оскаржувати постанови органу доходів і зборів, суду (судді), а також користуватися іншими правами, наданими їм законом. Зазначені в цій статті особи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами.

Частиною 1 ст. 522 МК України визначено, що справи про порушення митних правил, передбачені статтями 468, 469, частинами першою - п`ятою статті 470, статтями 474, 475, 477 - 480, частинами першою - п`ятою статті 481, статтею 485 цього Кодексу, розглядаються органами доходів і зборів.

Частиною 4 ст. 526 Митного кодексу України передбачено, що справа про порушення митних правил може бути розглянута за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за це правопорушення, лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про перенесення розгляду справи.

Так, з протоколу про порушення митних правил вбачається, що позивачу було роз`яснено права передбачені ст. 498 МК України, зокрема користуватися юридичною допомогою захисника, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, що підтверджується його підписом.

При цьому при складанні протоколу про порушення митних правил, суб`єктом владних повноважень була забезпечена позивачу реальна можливість реалізувати свої права, зокрема, позивача було забезпечено перекладачем з української мови на російську мову (мову, якою позивач володіє, що вбачається з його письмових пояснень), тобто позивач знав про підстави складання протоколу (причини притягненя до адміністративної відповідальності), а також про те, яка саме санкція до нього може бути застосована.

Також, позивач був повідомлений, що розгляд справи відбудеться 16 лютого 2018 року о 11год 00хв. за адресою: Україна, м. Чернігів, проспект Перемоги, 6, Чернігівська митниця ДФС. Позивач розписався про отримання примірника протоколу.

Про обізнаність позивача щодо місця і часу розгляду справи, із суттю адміністративного правопорушення, а також про те, що він в достатній мірі володіє російською мовою та розуміє українську мову вказує те, що ним особисто в письмовій формі були надані відповідні пояснення російською мовою щодо причин невиконання вимог митного законодавства та перевищення строку тимчасового ввезення автомобіля KIA SОRЕNТО. Зокрема позивач вказав, що 07.11.2016р. повинен був виїхати, однак потрапив в аварію, а потім захворів.

Також, як вказувалося вище, позивачем була підписана заява від 09.02.2018, яка викладена українською мовою, згідно якої останній просив надсилати всю кореспонденцію за адресою у АДРЕСА_1 , яка є його адресою реєстрації постійного місця проживання в Україні з 2013 року.

Будь-яких інших заяв щодо участі у розгляді справи, про перенесення розгляду справи, або доказів в спростування доводів митного органу, зокрема про причини поважності порушення строку вивезення автомобіля за межі митної території України, позивач не надсилав.

Оскільки позивач не з`явився на розгляд справи і постанова про порушення митних правил була винесена за його відсутності, суд погоджується з доводами відповідача, що в такому випадку не було потреби у залученні перекладача до участі у розгляді справи про порушення митних правил відносно позивача. Постанова про порушення митних правил була надіслана та вручена особі за адресою вказаною позивачем у заяві від 09.02.2018р, хоча з підпису в рекомендованому повідомленні про врученні поштового відправлення не можна стверджувати, що постанову отримав саме позивач (дана обставина стало однією з підстав для поновлення строку звернення з адміністративним позовом).

Таким чином, під час складання протоколу про порушення митних правил позивачу було забезпечено право на перекладача та роз`яснено його права і суть правопорушення на мові, яку він розуміє, а отже він не був позбавлений можливості реалізувати свої права передбачені Митним кодексом України та кодексом України про адміністративні правопорушення, зокрема, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, користуватися юридичною допомогою захисника, користуватися послугами перекладача.

Представник позивача вказував, що позивачем заявлялася вимога про участь перекладача при прийнятті рішення, однак докази цього в матеріалах справи відсутні. Не підтверджуються матеріалами справи і твердження про неповідомлення позивача щодо часу та місця розгляду справи.

Крім того, заперечуючи підпис позивача у протоколі від 31.01.18 та у заяві від 09.02.18, а також щодо написання особисто позивачем письмових пояснень від 31.01.18, представником позивача не було надано або зазначено будь-яких доказів в спростування особистого підпису позивача у цих документах.

В обґрунтування позовних вимог щодо порушення прав позивача на участь у справі перекладача, представник позивача послався на рішення Європейського суду з прав людини, а саме на рішення від 28.11.1978р. у справі "Лудіке, Белкас і Коч проти ФРН"; від 19.12.1989р. у справі "Камазінскі проти Австрії"; від 30.05.1980р. у справі "Артіко проти Італії".

Згідно п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права:

a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього;

b) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту;

c) захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя;

d) допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення;

e) якщо він не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, - одержувати безоплатну допомогу перекладача.

У справі "Артіко проти Італії" (Artico v. Italy) (рішення від 13.05.1980) ЄСПЛ встановив порушення ст. 6 п.3 "с", що не стосується доводів позивача щодо незабезпечення права на перекладача.

У справі "Лудіке, Белкас і Коч проти ФРН" (Luedicke, Belkacem and Koc v. Germany) (рішення від 28.11.1978) ЄСПЛ встановив порушення ст. 6 п.3 "е", стосовно покладання судовими органами Німеччини витрат з оплати послуг перекладача у кримінальній справі на заявника.

У справі "Камазінскі проти Австрії" (Kamasinski Case) (рішення від 19.12.1989) ЄСПЛ ЄСПЛ не було встановлено порушення ст. 6 п.3 "е".

Так, в п. 74 рішення вказано, що право, викладене в пункті 3 (е) статті 6, на безоплатну допомогу перекладача застосовується не лише до усних виступів на судовому розгляді, а й до документальних матеріалів та досудового провадження. Пункт 3 (е) означає, що «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення», хто не розумiє мову, яка використовується в судi, або не розмовляє нею, має право на отримання безоплатної допомоги перекладача, що здійснює письмовий і усний переклад усіх тих документів чи заяв у провадженні проти нього, розуміти які йому необхідно або які потрібно оголосити на суді мовою, що там використовується, для того, щоб здійснити своє право на справедливий судовий розгляд (див. рішення у справі ОСОБА_7 Коча (Luedicke, Belkacem and Koc) від 28 листопада 1978 року, серія А, с. 20, п. 48).

Однак не можна вважати, що пункт 3 (e) статті 6 вимагає письмового перекладу всіх письмових доказів чи офіційних документів у провадженні. Допомога перекладача має бути такою, щоб уможливити розуміння підсудним справи проти нього і ведення свого захисту, зокрема завдяки тому, що через перекладача він може висувати на розгляд суду свою версію подій.

У пункті 77 рішення вказується, що ОСОБА_8 стверджував, що допит у поліції проводився за відсутності кваліфікованого перекладача і що усний переклад на його співбесідах із суддями-слідчими здійснювався не досить якісно і в недостатньому обсязі (див. пункти 11 і 12 вище). Він скаржився, що, незважаючи на його протести, йому ніколи не давали письмові переклади протоколів допитів його поліцією чи суддями-слідчими, для того щоб він міг перевірити правильність записів. З цієї причини він відмовився підписати будь-які протоколи допиту, написані лише німецькою мовою. Заявник стверджував, що, оскільки суд першої інстанції використовував розбіжності і суперечності у свідченнях заявника, це, без сумніву, було причиною неправильного перекладу, що знайшло відображення у стислому викладі німецькою мовою свідчень заявника.

На такі доводи Європейський суд з прав людини вказав, що застосовність пункту 3 (e) статті 6 не заперечувалася. Однак Суд, як і Комісія, не вбачає в наявних у нього доказах жодних підстав вважати, що вимоги цього положення не були задоволені під час досудового допиту п. Камасинського у поліції та суддями-слідчими. У кожному випадку був присутній перекладач. Немає ознак того, що п. Камасинський не був спроможний розуміти запитання, що ставилися йому, або відповідати так, щоб його відповіді були зрозумілими. Суд також не визнав переконливим, що, з огляду на відсутність письмових перекладів англійською мовою, усний переклад призвів до результатів, які зашкодили здійсненню ним права на справедливий судовий розгляд або його спроможності здійснювати свій захист (п.77 рішення).

У пункті 84 рішення вказується, що пан Камасинський не одержав перекладу англійською мовою рішення реґіонального суду від 2 квітня 1981 року (див. пункт 29 вище). Він також стверджував, що в кінці розгляду було здійснено усний переклад англійською мовою лише вироку і міри покарання, але вмотивування вироку не перекладалося. Уряд спростував це твердження.

Суд погоджується з Комісією, що відсутність письмового перекладу судового рішення сама по собі не становить порушення пункту 3 (e) статті 6. Незважаючи на протест, заявлений п. Камасинським у листах від 21 квітня та 4 травня 1981 року головуючому судді суду першої інстанції (див. пункт 32 вище), зрозуміло, що завдяки наданим йому усним поясненням заявник достатньою мірою зрозумів зміст судового рішення та його мотивувальну частину, що уможливило подання ним, з допомогою д-ра Шванка, нового призначеного йому захисника, оскарження винесеної міри покарання та змістовного клопотання про скасування вироку суду із спростуванням багатьох аспектів судового розгляду і рішення суду (див. пункти 34, 35 і 39 вище).

Виходячи з обставин справи, а також з практики ЄСПЛ, суд не вбачає порушень прав позивача під час розгляду справи про порушення митних правил.

Так, складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляд справи відбувалося в різні дати з досить тривалим проміжком часу, що давало позивачу можливість підготуватися до розгляду справи. При складанні протоколу позивач був забезпечений перекладачем та розумів у чому саме полягало порушення митних правил, а також був повідомлений у зв`язку з чим суб`єкт владних повноважень має намір притягти його до адміністративної відповідальності, на що надав відповідні письмові пояснення. Крім того позивач був обізнаний про місце та час розгляду справи. Однак, як вказувалося вище, будь-яких заперечень щодо розгляду справи та вимог про забезпечення перекладачем не надсилав.

На самому розгляді справи позивач був відсутній, відповідно не потребував залучення перекладача, щоб бути обізнаним про хід розгляду справи та мати можливість надавати пояснення посадовій особі.

Чинним законодавством чітко не встановлений обов`язок органу, який розглядає справи про адміністративні правопорушення, перекладати прийняті ним рішення мовою, яку розуміє особа, яка притягається до відповідальності.

Крім того, як вказується в п. 84 рішення ЄСПЛ у справі "Камазінскі проти Австрії", відсутність письмового перекладу судового рішення сама по собі не становить порушення пункту 3 (e) статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виходячи з практики ЄСПЛ право на перекладача є складовою права на справедливий судовий розгляд, і є однією з умов реалізації права на захист. Тому право на переклад процесу розгляду справи про адміністративне правопорушення, а також використаних та прийнятих у ній документів, має реалізовуватися в тій мірі, в якій це необхідно для забезпечення реалізації особою інших прав, які вона має при розгляді справи.

Разом з тим, оскаржуючи постанову від 16.02.18, здійснивши її переклад на литовську мову та діючи в суді через свого представника - адвоката, позивачем не було наведено жодного доводу в порушення відповідачем норм матеріального права, а також не наведено жодного доказу в поважність причин невиконання вимог закону щодо вивезення автомобіля за митну територію України, або в спростування такого порушення взагалі.

З цього приводу необхідно зазначити наступне.

Статтею 103 Митного кодексу України передбачено, що тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.

Відповідно до ч. 1 ст. 380 Митного кодексу України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.

За змістом ч. 5 ст. 380 Митного кодексу України, тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування повинні бути вивезені за межі митної території України з дотриманням строків, установлених відповідно до вимог цього Кодексу, або поміщені у митні режими відмови на користь держави, знищення або руйнування чи можуть бути оформлені для вільного обігу на митній території України за умови сплати митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Як регламентує частина 6 статті 380 Митного кодексу України, у разі втрати чи повного зіпсування тимчасово ввезених транспортних засобів особистого користування внаслідок аварії або дії обставин непереборної сили перебіг строку тимчасового ввезення зупиняється за умови надання органам доходів і зборів власниками таких транспортних засобів достатніх доказів їх втрати чи зіпсування. Дозволяється поміщення таких транспортних засобів у митний режим знищення або руйнування.

Згідно з ч. 3 ст. 481 МК України перевищення строку тимчасового ввезення товарів, у тому числі транспортних засобів особистого користування, та транспортних засобів комерційного призначення на митну територію України або строку тимчасового вивезення товарів, крім транспортних засобів особистого користування, за межі митної території України більше ніж на десять діб, але не більше ніж на двадцять діб - - тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 495 Митного кодексу України, доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються: 1) протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів; 2) поясненнями свідків; 3) поясненнями особи, яка притягується до відповідальності; 4) висновком експерта; 5) іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією, у тому числі тими, що перебувають в електронному вигляді, а також товарами - безпосередніми предметами порушення митних правил, товарами із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю, транспортними засобами, що використовувалися для переміщення безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України.

Відтак, судом встановлено, що позивач, ввізши автомобіль на митну територію України в режимі «тимчасове ввезення до 1 року», взяв на себе передбачене законом зобов`язання щодо своєчасного вивезення транспортного засобу за межі території України.

Застосовуючи вказані правові норми, встановивши факт перевищення позивачем строку, встановленого ч. 1 ст. 380 МК України, відсутності доказів звернення позивача із заявою до митного органу про продовження строку тимчасового ввезення вищевказаного автомобіля, суд вважає, що відповідачем доведені підстави для притягнення позивача за правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 481 МК України, та застосування до нього стягнення, визначеного санкцією вказаної статті, у виді штрафу.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу громадянина Республіки Литви ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03 грудня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Совгира Д. І.

Судді Кузьменко Л.В. Франовська К.С.