Справа № 580/4250/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/4250/19 Суддя першої інстанції: А.М. Бабич
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Кобаля М.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Азот» на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 02 січня 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Азот» до Приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка Олексія Степановича про визнання протиправними дій та зобов`язання утриматися від вчинення дій, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Азот» (далі - Позивач, ПАТ «Азот») звернулося до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка Олексія Степановича (далі - Відповідач, Приватний виконавець) про:

- визнання протиправними дій Приватного виконавця щодо визначення вартості майна, а саме: нежитлового приміщення Будинку культури, загальною площею 10 656,4 кв. м, яке знаходиться за адресою: м. Черкаси, бульвар Шевченка, 249, та належить ПАТ «Азот»;

- зобов`язання Приватного виконавця утриматися від передачі нежитлового приміщення Будинку культури, загальною площею 10 656,4 кв. м, яке знаходиться за адресою: м. Черкаси, бульвар Шевченка, 249, та належить ПАТ «Азот», на реалізацію за вартістю 37 019 300,00 грн., яка визначена на підставі висновку суб`єкта оціночної діяльності про вартість майна, складеного Приватним підприємством «Дисконт».

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 02.02.2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі з підстав неналежності розгляду даного позову у порядку адміністративного судочинства. Такий висновок суду обґрунтований тим, що спірні дії вчинені у межах виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Черкаської області, яке приєднано до зведеного виконавчого провадження, яке стосується виключно виконання наказів господарських судів, що вказує на необхідність розгляду у вирішення даного спору у порядку господарського судочинства.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій скасувати ухвалу суду і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не було враховано, що оскаржувані дії були вчинені Приватним виконавцем у межах зведеного виконавчого провадження з примусового виконання наказів господарських судів та виконавчих листів у цивільних справах, а відтак даний спір згідно позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №660/612/16-ц підлягає розгляду саме у порядку адміністративного судочинства. Окремо підкреслює, що суд першої інстанції не був позбавлений можливості залишити позовну заяву без руху та надати Позивачу строк для подання додаткових доказів, зокрема, щодо структури зведеного виконавчого провадження.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2020 року відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 29.01.2020 року, яке у подальшому було відкладено на 05.02.2020 року у зв`язку з відсутністю доказів повідомлення учасників справи про дату, час та місце судового розгляду справи.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції встановив, що спірні правовідносини виникли щодо протиправних, на переконання Позивача, дій Відповідача у межах виконавчого провадження №58251249 з примусового виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 08.01.2019 року №925/931/18 про стягнення з ПАТ «Азот» на користь ТОВ «Рейл Лоджистікс» коштів. Указане виконавче провадження, як встановлено судом першої інстанції, приєднано до зведеного виконавчого провадження №57048235, яке стосується виключно виконання наказів господарських судів.

За таких обставин, Черкаський окружний адміністративний суд, зважаючи на приписи ст. ст. 2, 19, 171, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 339, 340 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 14.03.2018 року у справі №660/612/16-ц, прийшов до висновку, що даний спір підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, адже матеріали справи не містять доказів виконання у зведеному виконавчому провадженні рішень судів різних юрисдикцій, а надання оцінки стану виконання рішення господарського суду суд адміністративної юрисдикції не вправі.

З такими висновками суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб місцевих органів виконавчої влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби передбачене положеннями п. 9 ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 19, ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 74 вказаного Закону, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 339 та ч. 1 ст. 340 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Разом з тим, судова колегія вважає за необхідне зауважити, що норми ГПК України не урегульовують порядок розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність приватного виконавця щодо виконання судових рішень при вчиненні таких дій у зведеному виконавчому провадженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

Викладене, з урахуванням правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 14.03.2018 року у справі №660/612/16-ц та від 24.04.2019 року у справі №805/3267/16-а, свідчить, що при виконанні судових рішень діє правило існування одного виконавчого провадження про примусове виконання щодо одного боржника незалежно від кількості судових рішень та юрисдикції, у яких вказані рішення, що підлягають примусовому виконанню, були ухвалені, та кількості стягувачів.

Водночас, Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає порядку розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, в якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Разом з тим, оскільки чинним законодавством не врегульовано порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій. У зв`язку з викладеним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.03.2018 року у справі № 660/612/16-ц за наслідками аналізу положень ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 447, 448 ЦПК України, ст. ст. 339, 340 ГПК України та ч. 5 ст. 287 КАС України сформулювала такий висновок, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, в якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 287 КАС України.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Приватного виконавця від 06.02.2019 року виконавче провадження №58251249 з примусового виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 08.01.2019 року №925/931/18 на підставі статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» приєднано до зведеного виконавчого провадження №57048235.

Тобто, починаючи з 06.02.2019 року, будь-які дії, вчинені Приватним виконавцем з примусового виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 08.01.2019 року №925/931/18 (у тому числі й щодо визначення вартості майна), вважаються такими, що вчинені у межах зведеного виконавчого провадження №57048235.

При цьому, зі змісту доданих до апеляційної скарги облікової картки на зведене виконавче провадження №57048235 про стягнення грошових коштів з боржника ПАТ «Азот» (), а також копій постанов про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження вбачається, що до нього включено виконання рішення судів як у господарських, так й у цивільних справах.

Викладене, у свою чергу, вказує на те, що розгляд і вирішення даного спору належить до юрисдикції саме адміністративного суду, що випливає зі змісту ч. 1 ст. 287 КАС України з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справах №660/612/16-ц та 805/3267/16-а, чого не було враховано судом першої інстанції.

Судова колегія вважає за необхідне зауважити, що дійсно, зі змісту доданих до позовної заяви документів неможливо встановити юрисдикційну належність судових рішень, які виконуються Приватним виконавцем у межах даного зведеного виконавчого провадження.

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що у позовній заяві, обґрунтовуючи своє звернення із даним позовом саме до адміністративного суду, ПАТ «Азот» з посиланням на вже неодноразово згадану постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №660/612/16-ц зазначає, що спірні правовідносини виникли під час виконання Приватним виконавцем зведеного виконавчого провадження, в якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.

Указані обставини, всупереч принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, не були перевірені судом першої інстанції шляхом, який, зокрема, після відкриття провадження у справі та витребування матеріалів зведеного виконавчого провадження, не був позбавлений права закрити провадження у ній на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, якщо б дійшов відповідного висновку.

Зі змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

Отже, системний аналіз положень Конвенції, практики Європейського суду з прав людини та національного законодавства, а також встановлені вище обставини, свідчить, що постановлена передчасно та без урахування норм процесуального права оскаржувана ухвала зумовила утворення перешкод особі у доступі до правосуддя, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведених обставин у сукупності, а також зважаючи на те, що за своїм змістом спірні правовідносини належать до юрисдикції адміністративного суду, судова колегія приходить до висновку про помилковість постановленої Черкаським окружним адміністративним судом оскаржуваної ухвали.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про відмову у відкритті провадження у справі було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити - ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 170, 242-244, 250, 287, 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Азот» - задовольнити.

Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 02 січня 2020 року - скасувати.

Справу направити до Черкаського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено «05» лютого 2020 року.