Справа № 520/13232/19
Суддя: Мінаєва К.В.
Дата ухвалення: 2020-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків
10 лютого 2020 р. № 520/13232/19
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у нездійсненні ОСОБА_2 нарахування та виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 04.01.2018 р. по 19.07.2019 р.;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 04.01.2018 р. по 19.07.2019 р.;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 компенсацію, передбачену Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" з 20.07.2019 р. по дату фактичної виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою суду від 10 грудня 2019 року було відкрито спрощене провадження по справі.

Позов обґрунтовано тим, що з 04.01.2018 р. позивач виключений зі списків особового складу Харківського обласного військового комісаріату, однак одноразову грошову допомогу при звільненні відповідач виплатив йому лише 19.07.2019 р. на виконання рішення суду. На переконання позивача, Харківський обласний військовий комісаріат має нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 Кодексу законів про працю України.

21.12.2019 року від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов у якому зазначив, що Кодекс законів про працю України на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України не поширюється. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Судом встановлені наступні обставини у справі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 09.11.2017 року № 427 (по особовому складу) був звільнений з військової служби у відставку за ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» п.п.б) за станом здоров`я з посади військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_5 » з правом носіння військової форми у званні підполковник.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.01.2018 року №6 (по стройовій частині) позивач був виключений зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та направлений на військовий облік до Торецького МВК Донецької області. Згідно зазначеного наказу позивачу було виплачено: грошову допомогу на оздоровлення за 2017 рік, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, вихідну допомогу при звільненні за 30 років, премію, щомісячну надбавку за виконання особливо важливих завдань з урахуванням окладу за військовим званням та надбавку за вислугу років, додаткову щомісячну грошову винагороду, надбавку за роботу з таємними документами згідно з наказами Міністра оборони України №260 від 11.06.2008 року та №№44 від 27.01.2016 року.
Проте, при звільненні з військової служби з позивачем не було проведено в повному обсязі остаточний розрахунок: невірно було проведено розрахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, грошової допомоги на оздоровлення за 2017р., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 р., а саме в дані виплати не було включено щомісячну додаткову грошову винагороду та індексацію.

Не погодившись з такими діями, позивач у 28.12.2018 року звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з відповідним позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2019 року по справі №520/11991/18 позов було задовлено в повному обсязі.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05.06.2019 року по справі № 520/11991/18 апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_6 було залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Отже, рішення ХОАС від 14.02.2019 року по справі № 520/11991/18 набуло чинності 05.06.2019 року.

Згідно рішення ХОАС від 14.02.2019 року по справі № 520/11991/18:

Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , Код ЄДР НОМЕР_3 ), які полягають у нездійсненні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, грошової допомоги на оздоровлення за 2017р., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 р. без урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 , Код ЄДР НОМЕР_3 ), здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2017р., розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 р. з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації та здійснити виплату донарахованих сум даних додаткових видів грошового забезпечення.

Враховуючи положення ст.14, ст. 255 КАС України відповідач добровільно провів перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при зільненні у відповідності до вказаного рішення суду 19.07.2019 року в розмірі 76087,06 грн. (за відрохуванням військового збору розмірі 1,5%).

23.09.2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату йому середнього розміру грошового забезпечення , за період з дати виключення зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_6 по дату виплати перерахованих видів грошового забезпечення по рішенню ХОАС від 14.02.2019 року по справі № 520/11991/18, оскільки такі дії відповідача були визнані судом протиправними. Також було зазначено в заяві, що нарахування та виплату середнього розміру грошового забезпечення відповідач мав здійснити самостійно.

26.09.2019 року позивач отримав відповідь відповідача на дане звернення за вих. № 1064/Ю від 25.09.2019 року, в якій зазначено, що підстав для нарахування середнього розміру грошового забезпечення немає, оскільки чинне законодавство з питань проходження військової служби, грошового забезпечення військовослужбовців не містить положень щодо виплат «за затримку при зільненні».

Не погоджуючись з зазначеною відповіддю відповідача позивач звернувся до суду для захисту свої прав.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, доводи позову та відзиву проти нього, зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні відносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів:

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 "Про захист заробітної плати", ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми КЗпП України.

При вирішенні позовної вимоги, суд зауважує, що у даних спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у складі касаційного адміністративного суду від 07.02.2018 по справі №806/535/16, а також Верховного Суду України від 05.03.2012 у справі №21-42а12.

Згідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 2-4 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно матеріалів справи позивача звільнено з військової служби у відставку наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 та виключено із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та направлений на військовий облік до Торецького МВК Донецької області.

Виплату одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2017р., розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 р. з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації, на виконання вищезазначеного рішення суду №520/11991/18 від 14.02.2019 р., було здійснено відповідачем. При чого, таке рішення суду виконано відповідачем в добровільному порядку.

Спірним є питання щодо обов`язку відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.01.2018 по 19.07.2019 року.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд зазначає, що всі суми, належні до сплати працівникові, тобто нараховані працівникові на час звільнення, мають бути виплачені у день його звільнення.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Суд зазначає, що з прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Відтак у цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до Харківського обласного військового комісаріату відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку за період з 04.01.2018 по 19.07.2019, зазначені в статті 116 КЗпП України, а тому позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.01.2018 по 19.07.2019 у цій справі в розумінні статті 117 КЗпП України не можуть бути задоволені.

Аналогічна правова позиція щодо незатосування статті 117 КЗпП до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, викладена у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі №0940/1532/18 та у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі №822/2663/15.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень норми статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Таким чином, не має обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.01.2018 по 19.07.2019, що мала місце після того, як її присудження було встановлено судом.

За таких обставин суд вважає, що за наявності спірних правовідносин, які виникли вже після звільнення та проведення остаточного розрахунку та стосувались права на отримання належної звільненому позивачеві одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2017р., розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 р. з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 24.01.2018 у справі №807/1502/15 та від 27.06.2018 у справі №810/1543/17.

Щодо вимоги позивача стосовно зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 компенсацію, передбачену Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" з 20.07.2019 р. по дату фактичної виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.
Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у нездійсненні ОСОБА_2 нарахування та виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 04.01.2018 р. по 19.07.2019 р. та зобов`язанні Харківського обласного військового комісаріату здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 04.01.2018 р. по 19.07.2019 р., тому суд вважає відсутніми підстави для задоволення позовних вимог в частині у цій частині зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 компенсацію, передбачену Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" з 20.07.2019 р. по дату фактичної виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У зв`язку з викладеним у задоволенні адміністративного позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі викладеного та, керуючись приписами ст.ст. 8, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 257, 258, 262, КАС України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) до Харківського обласного військового комісаріата (вул. Коцарська, буд. 56,м. Харків,61052, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10 лютого 2020 року.

Суддя Мінаєва К.В.