Справа № 620/1649/19
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2020-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1649/19 Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Степанюка А.Г., секретар судового засідання Гордієнко Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м.Харків на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Харків про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

10.06.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Харків про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день переведення до нового місця служби, 01.03.2018, зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015, 2016, 2017 та 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день переведення до нового місця служби, 01.03.2018.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що припинення надання додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації відповідного права, однак не означає припинення права на відпустку, тому відповідачем протиправно не нараховано й не виплачено грошової компенсації за таку відпустку.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 р. адміністративний позов було задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації відповідного права, однак таке обмеження не впливає на суть самого права і у випадку звільнення військовослужбовців зі служби їм виплачується компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що згідно наказу Міністерства оборони України № 12 від 16.07.2018 р. позивач ОСОБА_1 не був звільнений, а лише переведений до нового місця служби (м. Чернігів), тому виплату грошової компенсації повинна здійснювати не КЕВ м. Харків (на фінансовому забезпеченні якої перебуває Східний територіальний відділ пожежної безпеки» з якого звільнений позивач у зв`язку з переведенням до військової частини), а військова частина за останнім місцем проходження військової служби військовослужбовця на день звільнення з військової служби, а саме військова частина НОМЕР_1 м. Чернігів.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач має статус учасника бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 07.09.2015 Головним управлінням персоналу Генерального штабу Збройних сил України А042357 (а.с.4).

Відповідно до витягу з послужного списку підполковника запасу ОСОБА_1 наказомм Начальника Генерального Штабу - Головнокомандувача ЗСУ призначений на посаду:

з 25.08.2009 начальника служби пожежної безпеки (м. Чернігів);

з 05.12.2016 начальника служби пожежної безпеки Східного територіального відділу пожежної безпеки;

з 06.07.2018 начальником групи пожежної безпеки відділу безпеки військової служби управління оперативного командування «Північ».

З витягу із наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України № 368 від 06 липня 2018 р вбачається, що підполковника ОСОБА_1 начальника служби пожежної безпеки Східного територіального відділу пожежної безпеки Центрального управління безпеки військової служби Збройних сил України увільнено та призначено начальником Групи пожежної безпеки відділу безпеки Військової служби Управління оперативного увільнено командування «Північ» Сухопутних військ Збройних Сил України. ВОС 2801003.

З витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) м. Чернігів від 27.11.2018 № 321 вбачається, що:

« 4.Підполковника ОСОБА_1 , начальника групи пожежної безпеки відділу безпеки військової служби, звільненого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 16 листопада 2018 року №526 з військової служби у запас за пунктом б (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час), відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25 березня 1992 року №2232-ХП, вважати таким, що справи та посаду здав 27 листопада 2018 року.

З 27 листопада 2018 року виключити із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Направити для зарахування на військовий облік до Чернігівського об`єднаного міського військового комісаріату м.Чернігів.

Щорічну основну відпустку за 2018 рік використав терміном 15 діб. Виплатити компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2018 рік терміном 30 календарних днів.

Грошову допомогу на оздоровлення за 2018 рік, передбачену пунктом 23 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260 отримав.

Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік, передбачену пунктом 24 Порядку виплате грошевого забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам", затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260, не отримував.

Відповідно до вимог наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260, з урахуванням вимог наказу Міністерства оборони України від 15.02.2018 року №65 Про бюджетну політику Міністерства оборони України в 2018 році, рішень Міністра оборони України від 26.03.2018 року №248/1479 та від 15 травня 2018 року №248/2734, виплатити:

надбавку за особливості проходження служби в розмірі 10% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 по 27 листопада 2018 року;

щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 41% від посадового окладу за період з 01 по 27 листопада 2018 року;

одноразову грошову допомогу у разі звільнення у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 26 календарних років служби у Збройних Силах України.

Виплатити грошову надбавку за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 10% від посадового окладу, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року №414 Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці (зі змінами) за період з 01 по 27 листопада 2018 року.

Припинити доступ до роботи з відомостями, що містять державну таємницю з 27 листопада 2018 року.

Виплатити грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно у сумі, - 104430 (сто чотири тисячі чотириста тридцять) гривень 04 копійки.

Житлом за рахунок Міністерства оборони України не забезпечений.»

Також встановлено, що станом на день звернення до суду, грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учасника бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, ОСОБА_1 виплачена не була, що підтверджується довідкою від 15 січня 2019 року №69.

Відповідно до довідки Східного територіального відділу пожежної безпеки Центрального управління безпеки військової служби Збройних Сил України м. Харків, вказана установа перебуває на фінансовому забезпеченні у Квартирно-експлуатаційному відділу м. Харків, що є відповідачем по справі.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати йому зазначеної компенсації, звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ), «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII), «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі Закон № 3551-XII), «Про відпустки» від 05.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР), «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII (далі Закон № 3543-XII), «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII (далі - Закон № 1932-XII), Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008), Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Наказ № 260),

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

При цьому пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі, яким є Закон № 2011-XII.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (частина друга статті 1-2 Закону № 2011-XII).

Відповідно до частини восьмої статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, а саме: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону 504/96-ВР визначено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктами 8, 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

У свою чергу, абзацом 3 підпункту 3 пункту 252 Положення № 1153/2008, встановлено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію надання військовослужбовцям відпусток здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з пунктами 17, 18, 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах № 3543-XII та № 1932-XII.

Статтею 1 Закону № 3543-XII передбачено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У ст. 1 Закону № 1932-XII визначено, що особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації.

Так, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Разом з тим, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому в особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період. Тобто, особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки. Однак, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується законодавством.

Таким чином, при звільненні з військової служби військовослужбовцю виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 620/4218/18 та відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України є обов`язковими для врахування колегією суддів при вирішенні цієї справи.

Проте, судом при винесенні рішення не досліджені всебічно та в повному обсязі фактичні обставини справи, зокрема, не враховано, що позивач ОСОБА_1 не був звільнений, а лише переведений до нового місця служби (м. Чернігів), тому виплату грошової компенсації повинна здійснювати не КЕВ м. Харків (на фінансовому забезпеченні якої перебуває Східний територіальний відділ пожежної безпеки», з якого звільнений позивач у зв`язку з переведенням до військової частини), а військова частина за останнім місцем проходження військової служби військовослужбовця на день звільнення з військової служби, а саме військова частина A 4583 м. Чернігів.

При цьому, як стверджує апелянт, посадові особи КЕВ м. Харків у своїх діях суворо дотримуються норм чинного законодавства України та наказів Міністерства Оборони України. Виходячи з того, що у наказі про переведення позивача до нового місця служби не був прописаний обов`язок виплати позивачу спірної компенсації, вона не була виплачена.

Водночас, колегія суддів зауважує, що позивач на підтвердження не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, надав саме витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) м. Чернігів від 27.11.2018 № 321.

Отже, враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає доводи апелянта обгрунтованими, оскільки позивачем заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача.

Надаючи оцінку всім доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Статтею 317 КАС України визначені підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що внаслідок порушення норм матеріального права, суд першої інстанції неправильно вирішив справу за суттю вимог, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог, отже апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Повний текст постанови виготовлено 06.02.2020.

Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м.Харків на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 р. задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Харків про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Харків про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

А.Г. Степанюк