Справа № 826/17788/16
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2020-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2020 року м. Київ № 826/17788/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючої судді - Добрівської Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

з позовомгромадянина Ірану ОСОБА_1
до1. Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві,
2. Управління Державної міграційної служби України в Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Ірану ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (далі - ГУ ДМС в м. Києві) з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС в м. Києві про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ГУ ДМС в м. Києві повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.11.2016 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

На підставі розпорядження про повторний автоматизований розподіл від 10.10.2017 року №6212 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2017 року визначено суддю Добрівську Н.А. для розгляду адміністративної справи №826/17788/16 та вказану справу 20.10.2017 року передано на розгляд судді Добрівській Н.А.

Ухвалою суду від 04.12.2017 року справу прийнято до провадження та, з урахуванням ухвали від 14.06.2018 року про виправлення описки, призначено до попереднього розгляду.

Разом з тим, 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII, яким внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом викладення його у новій редакції.

Відповідно до пункту 10 підпункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядається за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

02.03.2018 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій позовні вимоги викладені у новій редакції, а саме:

- визнати протиправним та скасувати рішення територіального органу ДМС - наказу ГУ ДМС в м. Києві від 10.11.2016 року №575 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ірану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою , яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ГУ ДМС в м. Києві повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ГУ ДМС в м. Києві прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем громадянина Ірану ОСОБА_1 або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказана заява прийнята судом до розгляду у підготовчому засіданні 25.04.2018 року.

Так, в обґрунтування заявлених вимог позивач стверджує про незаконність рішення ГУ ДМС в м. Києві, оскільки позивач звернувся із заявою, в якій вказав на політичне переслідування в країні походження, що є підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, у заяві також зазначалось, що громадянин Ірану ОСОБА_1 був начальником охорони шаха ОСОБА_6; позивача переслідували і під загрозою було життя позивача, а брата позивача було вбито. Після революції і приходу до влади нового уряду позивача було ув`язнено та на протязі трьох місяців був підданий тортурам. Після чого був звільнений під заставу і був змушений виїхати за межі країни, проте в 1988 році та в 1991 році було вчинено два замахи на вбивство. Водночас, 11.11.2016 позивачем отримано повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з тим, що раніше позивачу вже відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та підстави звернення за захистом до ГУ ДМС в м. Києві не змінилися.

У позовній заяві позивач наголошує на тому, що дійсно має об`єктивні причини побоюватися за своє життя та здоров`я через переслідування з політичних причин, оскільки на своїй батьківщині займався політичною діяльністю.

Враховуючи викладене, позивач просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

Через канцелярію суду 12.04.2018 року ГУ ДМС в м. Києві подано відзив на позовну заяву. В обґрунтування своєї позиції представник ГУ ДМС в м. Києві зазначає, що позивач не вперше звертається із заявою про визнання його біженцем. Вперше із заявою про надання захист громадянин Ірану ОСОБА_1 звернувся у 2005 році. Рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 18.12.2007 року №1117 позивачу було відмовлено в наданні статусу біженця в Україні. 12.05.2015 року позивач в черговий раз звернувся до ГУ ДМС в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Наказом ГУ ДМС в м. Києві від 02.06.2015 року №355 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник ГУ ДМС в м. Києві зазначає, що відповідність законодавству рішень Державного комітету України у справах національностей та міграції та Державної міграційної служби України про відмову у наданні позивачу статусу біженця була предметом неодноразового судового розгляду, і у задоволенні позовних вимог позивачу було відмовлено. При новому зверненні до органу міграційної служби позивачем не наведено нових обставин та підстав для задоволення його заяви, яка є очевидно необґрунтованою.

У зв`язку з наведеним, представник ГУ ДМС в м. Києві стверджує про правомірність рішення і про відсутність підстав для задоволення позову.

16.05.2018 року представником ГУ ДМС в м. Києві подано клопотання про заміну неналежного відповідача, яке мотивовано тим, що на виконання доручення ДМС України від 05.10.2017 року №Д/154/1-1 «Про організацію роботи міжрегіонального підрозділу з питань біженців» та виконання наказу ДМС від 14.04.2017 року №95 «Про створення міжрегіонального підрозділу з питань біженців» та подальшої організації роботи з реалізації Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ГУДМС України в місті Києві до 15.04.2017 року було передано всі особові справи шукачів захисту до УДМС в Київській області.

У підготовчому засіданні 06.06.2018 року суд ухвалив задовольнити клопотання та здійснив заміну первинного відповідача на його процесуального правонаступника - Управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі по тексту - УДМС в Київській області) в частині вимог щодо зобов`язання вичинити дії на відновлення прав позивача.

Ухвалою суду від 14.06.2018 року у зв`язку з неявкою представників відповідачів у судове засідання повідомлено учасників процесу про відкладення підготовчого засідання.

18.07.2018 року представником УДМС в Київській області поданий відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позову в зв`язку з відсутністю для цього правових підстав. У відзиві представник зазначає, що ОСОБА_1 не обґрунтував свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами ні в заяві, ні в ході проведення співбесіди. Твердження щодо існування загрози його життю, безпеці чи свободі на батьківщині, наведені в заяві є необґрунтованими, та спростовані самим заявником в ході співбесід. Також представник УДМС в Київській області зазначається, що ГУДМС в м. Києві правомірно прийнято наказ від 10.11.2016 року №575 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Ірану ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що йому раніше було відмовлено у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

УДМС в Київській області також заперечує проти вимог позивача щодо зобов`язання вказаний орган повторно розглянути заяву позивача, оскільки до УДМС в Київській області позивач із відповідною заявою не звертався.

Вимога позивача про зобов`язання УДМС в Київській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за твердженням є безпідставною, оскільки заявлена без врахування етапів проведення відповідної процедури. До того ж, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, в разі задоволення його вимог, буде фактичним втручання в дискреційні повноваження органу державної влади.

28.08.2018 року позивачем подана відповідь на відзив, у якому позивач стверджує про те, що відповідачем не доведена правомірність та обґрунтованість прийнятого ним рішення, що є протиправним і порушує права позивача, а тому підлягає скасуванню.

03.09.2018 року від ГУ ДМС в м. Києві надійшли заперечення на відповідь позивача, в яких вказується про недоведення позивачем наявності обставин, що могли б бути розцінені в якості підстави для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Також у запереченнях акцентується увага суду на те, що судовими рішеннями у справах за позовом громадянина Ірану ОСОБА_1 зафіксовано, що до прибуття в Україну позивач перебував та проживав в Пакистані, Туреччині, Австралії, Канаді, Норвегії, Швеції. За наданням статусу біженця позивач звертався в Австралії, Норвегії, Швеції та Бельгії, проте офіційно такого статусу йому надано не було. Крім того в матеріалах особової справи позивача містяться докази щодо звернення його за наданням статусу біженця до інших країн. Таким чином, твердження позивача щодо відсутності доказів неодноразового його звернення за наданням статусу біженця є не обґрунтованими та безпідставними.

24.10.2018 року позивачем подана заява про уточнення позову, в якій, без внесення змін до мотивувальної частини позовної заяви уточнено позовні вимоги, що викладені у наступній редакції:

- визнати протиправним та скасувати рішення територіального органу ДМС - наказу Головного Управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 10.11.2016 року №575 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ірану ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Управління Державної міграційної служби у Київській області прийняти до розгляду заяву, громадянина Ірану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказана заява прийнята судом до розгляду у підготовчому засіданні 24.10.2018 року.

24.10.2018 року судом постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження і призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

При вирішенні питання щодо складу суду, яким має розглядатись дана справа, судом враховано наступне.

Згідно частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Як встановлено статтею 32 Кодексу адміністративного судочинства України, усі адміністративні справи в суді першої інстанції, крім випадків, встановлених цим Кодексом, розглядаються і вирішуються суддею одноособово.

Відповідно до статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, Національного банку України, окружної виборчої комісії (окружної комісії з референдуму), розглядаються і вирішуються в адміністративному суді першої інстанції колегією у складі трьох суддів.

Відповідно до частини другої статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України будь-яку справу, що відноситься до юрисдикції суду першої інстанції, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів, крім справ, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження. Питання про призначення колегіального розгляду вирішується до закінчення підготовчого засідання у справі (до початку розгляду справи, якщо підготовче засідання не проводиться) суддею, який розглядає справу, за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, про що постановляється відповідна ухвала.

Статтею 35 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим самим суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи.

У разі зміни складу суду розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом (стаття 242).

Враховуючи, що згідно ухвали суду від 04.12.2017 року відбулася зміна складу суду, що має наслідком розгляд справи спочатку, відсутність визначення складу колегії суддів, а також з метою дотримання статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про розгляд справи одноособово.

20.03.2019 року на підставі частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд продовжив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи №2015KYIV0111 громадянина Ірану ОСОБА_1 , копії яких наявні у адміністративній справі, а також наявної в Єдиному державному реєстрі судових рішень інформації, іноземець прибув до України в 2005 році на підставі паспорту громадянина Швеції та бізнес-візи; вперше за захистом в Україні звернувся в 2005 році; рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 18.12.2007 року №1117 іноземцю було відмовлено в наданні статусу біженця в Україні; рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 18.12.2007 року №1117 іноземець оскаржив до Окружного адміністративного суду міста Києва, який своєю постановою від 02.06.2008 року підтвердив законність рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій про відмову у наданні статусу біженця; ухвалою від 27.04.2011 року Вищий адміністративний суд України касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а судові рішення - без змін; шукач притулку залишив Іран в 80-роках та до прибуття в Україну перебував в таких безпечних країнах, як Австралія, Бельгія , Норвегія.

19.11.2012 року громадянин Ірану ОСОБА_1 звернувся до Управління ДМС України у Чернігівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМС від 29.03.2013 року №188-13 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заявник оскаржував дане рішення у судовою порядку, проте, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.07.2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 03.12.2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

12.05.2015 року заявник втретє звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві від 02.06.2015 року №355 громадянину Ірану ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзаців 2, 4 частини першої статті 6 та статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2015 року у справі №826/11135/15, громадянину Ірану ОСОБА_1 було відмовлено у задоволені позову про визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДМС в м. Києві від 02.06.2015 року №355.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2016 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.09.2015 року - відмовлено.

10.11.2016 громадянин Ірану ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС в місті Києві від 10.11.2016 року №575 позивачу було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у зв`язку з тим, що позивачу раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з наказом ГУ ДМС в місті Києві від 10.11.2016 року №575, позивач звернувся до суду із даним позовом. Зокрема, позивач наголошує на тому, що під час подачі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ним надано всі необхідні відомості для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту згідно Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із визначенням, наведеним у пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

В пункті 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту визначається як особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина перша статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Частиною шостою статті 5 цього ж Закону встановлюється, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, після прибуття позивача на територію України у 2005 році ним неодноразово подавалися заяви про визнання його біженцем, за результатами розгляду яких були прийняті наступні рішення про відмову у визнанні біженцем по суті: рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій №1117 від 18.12.2007 року, рішення Державної міграційної служби України від №188-13 від 29.03.2013 року, наказ ГУ ДМС в м. Києві №355 від 02.06.2015 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Ірану ОСОБА_1».

Судовими рішеннями, постановленими в адміністративних справах, предметом розгляду яких була правомірність прийнятих органами ДМС рішень по заявам позивача, визнано відповідність прийнятих щодо позивача рішень вимогами законодавства.

При цьому, під час розгляду даної справи позивачем не надано жодних доказів того, що під час подачі заяви 10.11.2016 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, ним надано нові докази та пояснення щодо підстав звернення з такою заявою.

Так, згідно із визначенням, наведеним в частині 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України).

Достовірними, в силу частини 1 статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно частини 1 статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В той же час, згідно статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Зважаючи на наявність в матеріалах справи доказів неодноразового звернення позивача до органів ДМС із заявами про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а також відмови у задоволенні таких заяв у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також підтвердження правомірності таких рішень у судовому порядку, суд погоджується із висновком ГУ ДМС в м. Києві про наявність у відповідача правових підстав для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень довів правомірність свого рішення. В той же час позивач не довів обставин в обґрунтування своїх вимог.

Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши надані позивачем та відповідачем докази в контексті наведених вище вимог законодавства, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем протиправності рішення ГУ ДМС в м. Києві №575 від 10.11.2016 року, відповідність якого вимогам законодавства встановлена під час розгляду справи.

З огляду на зазначене, позовна вимога громадянина Ірану ОСОБА_1 про зобов`язання Управління Державної міграційної служби у Київській області прийняти до розгляду його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визнаються судом необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судових витрат, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

Враховуючи викладене та керуючись статтями ст.ст.2, 3, 5-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову громадянина Ірану ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ст.ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя: Н.А. Добрівська