Справа № 800/234/17
Суддя: Єзеров А.А.
Дата ухвалення: 2020-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відводі судді

06 лютого 2020 року

м. Київ

справа №800/234/17

провадження №Зі/9901/17/20

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Єзерова А.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про відвід судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Губської О.А. у справі № 800/234/17 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконними та скасування рішення від 29 серпня 2017 року № 2560/0/15-17, поновлення на посаді судді,

у с т а н о в и в:

У провадженні Верховного Суду перебуває справа № 800/234/17 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконними та скасування рішення від 29 серпня 2017 року № 2560/0/15-17 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Червонозаводського районного суду міста Харкова на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України», поновлення на посаді судді.

28.01.2020 ОСОБА_1 подала заяву про відвід судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Губської О.А., яка входить до складу колегії суддів, що розглядає зазначену справу, з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України), а саме - наявність обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

На обґрунтування поданої заяви позивач покликається на те, що Вища рада правосуддя вносила подання Президенту України про призначення всіх суддів Верховного Суду, а також наділена владними повноваженнями та управлінськими функціями з розв`язання питань щодо відкриття дисциплінарної справи, розгляду дисциплінарних справ стосовно суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, а також розв`язання питання стосовно можливого звільнення суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, і з огляду на це вказує, що судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду перебувають в межах дисциплінарної юрисдикції Вищої ради правосуддя.

Також заявник зазначає, що на сьогодні кількісний склад суддів Верховного Суду становить понад 190 суддів, тобто майже вдвічі перевищує кількість, визначену Законом України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16.10.2019 № 193-IX, і з огляду на зазначене кожному судді Верховного Суду потрібно пройти процедуру добору та їхня професійна доля залежить від відповідача у справі - Вищої ради правосуддя, тому на сьогодні, як стверджує позивач, наявні реальні обставини, що свідчать про те, що судді Верховного Суду не є незалежними.

На підставі цих міркувань заявник зазначає, що вона як сторона в справі має обґрунтовані сумніви та побоювання щодо того, що судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду є незалежними та неупередженими під час розгляду її позову, оскільки судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду і, зокрема суддя Губська О.А., у процесі розв`язання її спору, в якому однією зі сторін є Вища рада правосуддя, не зможуть за таких умов забезпечувати незалежність та безсторонність як це передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03.02.2020 заява позивача про відвід суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Білак М.В., Губської О.А., Калашнікової О.В., Смоковича М.І., Уханенка С.А. у справі № 800/234/17 визнана необґрунтованою та з огляду на потребу розв`язання питання про наявність підстав для відводу суддів передана до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення судді, який розглядатиме відповідне питання.

Згідно з частиною четвертою статті 40 КАС України якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу, він вирішує питання про зупинення провадження у справі. У цьому випадку вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 31 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

04.02.2020 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду заяви про відвід судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Губської О.А. визначено суддю Єзерова А.А.

Розв`язуючи правові питання, які порушені у заяві про відвід судді, Верховний Суд керується такими мотивами.

Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи. Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Саме тому не може бути підставою для відводу судді заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними і допустимими доказами.

Частиною першою статті 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Підстави для відводу (самовідводу) судді визначено статтею 36 КАС України, відповідно до частини першої якої суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу):

1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі;

2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи;

3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді;

5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою зазначеної статті суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу, а саме - неприпустимою є повторна участь судді в розгляді адміністративної справи.

Отже, з огляду на нормативний зміст пункту 4 частини першої статті 36 КАС України відвід судді може бути заявлений й з інших підстав, відмінних від перелічених у пунктах 1, 2, 3, 5 частини першої цієї ж статті. У будь-якому разі оцінюватися має саме те, чи викликають певні обставини розумний сумнів у неупередженості або об`єктивності судді у стороннього спостерігача.

Як на підставу про відвід судді позивач покликається на юридичні приписи статті 36 КАС України, нормативна конструкція яких, з-поміж іншого, містить узагальнений перелік найпоширеніших обставин, доведення наявності яких може бути підставою для відводу судді.

У цьому світлі Верховний Суд звертає увагу на те, що стандарт безсторонності ґрунтується, насамперед, на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово «неупереджений» передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.

Варто зауважити, що жодна норма національного права не визначає зміст нормативної конструкції «неупередженість» («безсторонність») судді», а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості Суд вважає за потрібне керуватися джерелами міжнародного права, зокрема принципами, сформульованими у практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:

(і) «об`єктивним критерієм», який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Тим часом вирішальною є саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;

(іі) «суб`єктивним критерієм», який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність. Тому особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі тощо).

Водночас як указано в Бангалорських принципах поведінки судді від 19.05.2006, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27.07.2006 № 2006/23, об`єктивність судді є потрібною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті ухваленого рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його ухвалення.

Сприйняття об`єктивності визначається за допомогою критерію «розумного спостерігача». У разі, коли є підстави передбачати, що суддя є необ`єктивним (з різних причин) - це дискредитує суспільну довіру до судової влади. Тому суддя мусить уникати будь-яких дій, які дають підставу передбачати, що на його рішення можуть вплинути сторонні чинники, зокрема такі як зацікавленість у розв`язанні конкретної справи. З огляду на це навіть прояви неупередженості мають значення.

Тому коли сторони стверджують про те, що судді необ`єктивні, питання про наявність фактичного упередження не має значення, адже «правосуддя не тільки має бути здійснене, але й сприйматися як очевидно і без сумніву здійснене». Іншими словами, коли виникає питання про відвід, значення має не те, чи справді у судді є усвідомлене або неусвідомлене упередження, а те, чи виникла б у розумної та належним способом поінформованої особи підозра про існування такого упередження. У цьому сенсі обґрунтована підозра в упередженості не просто заміняє докази, яких бракує, чи доказовий засіб для встановлення вірогідності неусвідомленого упередження, а є виявом пильнішої уваги до іміджу правосуддя, тобто домінантної зацікавленості громадськості в тому, щоб існувала впевненість у чесності процесу.

У той же час Верховний Суд підкреслює, що не можуть бути підставою для відводу суддів заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Проаналізувавши аргументи, наведені позивачем у заяві про відвід судді, Верховний Суд доходить висновку, що позивач фактично зазначає про ситуацію конфлікту інтересів, яка може охоплюватися визначенням «інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді».

Верховний Суд бере до уваги, що Рада суддів України, яка згідно з пунктом 6 частини восьмої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII здійснює контроль за додержанням вимог законодавства щодо врегулювання конфлікту інтересів у діяльності суддів та приймає рішення про врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів (якщо такий конфлікт не може бути врегульований у порядку, визначеному процесуальним законодавством), у своєму рішенні від 8 червня 2017 року № 34 роз`яснила, що наявність правовідносин між суддею та органами суддівського врядування (Вища рада правосуддя, Вища кваліфікаційна комісія суддів, Державна судова адміністрація), якщо він розглядає справу про аналогічні правовідносини іншого судді з цими органами, не породжує конфлікту інтересів, а при розгляді конкретної справи не утворює конфлікту інтересу такий приватний інтерес, який мають усі інші судді (пункт 3 вказаного Рішення Ради суддів України).

З цих міркувань зазначений заявником аргумент не може бути визнаний обґрунтованою підставою для відводу.

Водночас відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи, зокрема, щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя.

Тобто за правилами інстанційної юрисдикції судом першої інстанції для розгляду справ щодо оскарження рішень Вищої ради правосуддя є Верховний Суд, іншого компетентного суду для розгляду таких позовів немає.

Аналогічне питання також було предметом розгляду Ради суддів України. Зокрема, у рішенні Ради суддів України від 18 травня 2018 року № 24 зазначається, що ані в Законі Україні «Про запобігання корупції», ані в процесуальному законодавстві не розглядається такий випадок, коли суддя буде «прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи» (пункт 2 частини четвертої статті 36 КАС України), утім справу неможливо буде передати будь-якому іншому судді, коли всі судді матимуть той самий приватний інтерес. Проте в статті 20 § 2 Законодавчого інструментарію щодо конфліктів інтересів Ради Європи зроблено такий виняток: «Приватні інтереси не складають конфлікту інтересів, якщо всі інші судді в країні мали би такий самий конфлікт інтересів».

Отже, зважаючи на наявність у міжнародній практиці усталеного підходу в оцінці ситуацій стосовно конфлікту інтересів, ситуації, які стосуються усіх суддів відповідного суду, а не тільки конкретного судді, не є конфліктом інтересів.

Тому беручи до уваги конституційні вимоги щодо потреби дотримання основних засад судочинства, і також й забезпечення права позивача на доступ до суду, у судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Губської О.А. під час розгляду справи № 800/234/17 немає конфлікту інтересів, оскільки ця ситуація стосується всіх суддів Верховного Суду, а для розгляду справи № 800/234/17 тільки Верховний Суд є тим судом, який встановлений законом.

З огляду на наведене обставини, на які посилається заявник, і які, на її думку, можуть виключати участь судді в розгляді справи, від судді не залежать і не пов`язані безпосередньо з суддею, його рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Також у заяві про відвід не наведено фактів прояву суддею поведінки, яка б свідчила про її упередженість чи небезсторонність у цій справі.

Тому аргументи, якими позивач мотивує заяву про відвід судді Губської О.А., не викликають обґрунтованих сумнівів у об`єктивності судді, оскільки немає жодних доказів, які містили б належні, достатні, допустимі та достовірні дані щодо порушення гарантій неупередженості цієї судді як з погляду «суб`єктивного критерію», так і з погляду «об`єктивного критерію», якими послуговується у своїй процесуальній діяльності Європейський суд з прав людини.

Інших підстав, визначених статтею 36 чи статтею 37 КАС України, які б свідчили про особисту упередженість судді Губської О.А. або про її необ`єктивність під час розгляду справи № 800/234/17 позивач у своїй заяві не вказала, а Верховний Суд під час розгляду відповідної заяви таких підстав також не встановив.

За таких обставин у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Губської О.А. від участі у розгляді цієї справи треба відмовити.

Керуючись положеннями статей 36, 39, 40, 256 КАС України,

у х в а л и в:

1. Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Губської О.А. у справі № 800/234/17 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконними та скасування рішення від 29 серпня 2017 року № 2560/0/15-17, поновлення на посаді судді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не оскаржується.

Суддя А.А. Єзеров