Справа № 580/460/20
Суддя: С.О. Кульчицький
Дата ухвалення: 2020-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

11 лютого 2020 року справа № 580/460/20

м. Черкаси

Суддя Черкаського окружного адміністративного суду Кульчицький С.О., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач), в якому просить:

- скасувати наказ Департаменту патрульної поліції від 02.01.2018 № 1 о/с;

- поновити позивача на службі в поліції на посаді інспектора роти № 3 батальйону управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Згідно з ч.1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права або законні інтереси.

Відповідно до ст. 168 Кодексу адміністративного судочинства України позов пред`являється до адміністративного суду шляхом подання позовної заяви.

Згідно з пунктами 4, 5 частини 5 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України у позовній заяві зазначається зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини, обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача у контексті критеріїв за частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

У прохальній частині позовної заяви позивач, зокрема, просить скасувати наказ Департаменту патрульної поліції від 02.01.2018 № 1 о/с, відповідно до якого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , інспектора роти № 3 батальйону управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції звільнено зі служби в поліції з 04.01.2018 за п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію".

За змістом позову позивач зазначає, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2020 у справі № 823/1430/17 є підставою для поновлення позивача на службі в поліції оскільки поновлення позивача у відповідності до наказу Департаменту патрульної поліції про поновлення позивача на службі в поліції від 03.01.2018 та наказ Департаменту патрульної поліції від 02.01.2018 № 1 о/с були скасовані, у зв`язку з тим, що рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15.12.2017 скасовано постановою Київського апеляційного адміністративного суду. Як зазначає позивач станом на 06.06.2018 рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15.12.2017 та накази Департаменту патрульної поліції видані на його виконання - стали не чинними, в тому числі і наказ Департаменту патрульної поліції від 02.01.2018 № 1 о/с. Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15.12.2017 у справі № 823/1430/17 - набуло чинності 27.01.2020, тому виконати рішення в повному обсязі можливо тільки з дати набрання чинності.

Тобто, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ту обставину, що спірний наказ Департаменту патрульної поліції від 02.01.2018 № 1 о/с вже скасовано, у зв`язку з тим, що рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15.12.2017 скасовано постановою Київського апеляційного адміністративного суду.

Водночас відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2020 у справі № 823/1430/17 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ відповідача в частині звільнення лейтенанта поліції ОСОБА_1 у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби та поновити лейтенанта поліції ОСОБА_1 на службі з 17.08.2017, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Черкаський окружний адміністративний суд рішенням від 15.12.2017, вийшовши за межі заявлених позивачем вимог, позов задовольнив повністю: визнав протиправним та скасував наказ ДПП від 10 серпня 2017 року № 1258 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині звільнення інспектора роти № 3 батальйону УПП в м. Черкаси ДПП ОСОБА_1 зі служби в Національній поліції; визнав протиправним та скасував наказ ДПП від 17 серпня 2017 року № 303 о/с «По особовому складу» про звільнення інспектора роти № 3 батальйону УПП в м. Черкаси ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції; поновив з 18 серпня 2017 року ОСОБА_1 на посаді інспектора роти № 3 батальйону УПП в м. Черкаси ДПП; стягнув з ДПП на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 18148,69 гривень.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2018 року у справі № 823/1430/17 скасовано рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2017 року повністю та відмовлено повністю у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ДПП про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Верховного Суду від 13.11.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2018 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2020 у справі № 823/1430/17 апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2017 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без задоволення.

Жодного посилання на скасування наказу Департаменту патрульної поліції від 02.01.2018 № 1 о/с вказане судове рішення не містить.

Отже, позивачем не обґрунтовано позовні вимоги у контексті частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно з пунктом 5 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Згідно з частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У позовній заяві позивач, зокрема, просить:

- скасувати наказ Департаменту патрульної поліції від 02.01.2018 № 1 о/с;

- поновити позивача на службі в поліції на посаді інспектора роти № 3 батальйону управління патрульної поліції в Черкаській області Департаменту патрульної поліції;

Однак з даною позовною заявою позивач звернувся до суду 06.02.2020.

Таким чином, на підставі викладеного вище та враховуючи, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2020 у справі № 823/1430/17 не містить жодного посилання щодо обставин, які мали місце після виникнення спірних правовідносин, які були предметом судового розгляду справи № 823/1430/17, а відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції від 02.01.2018 № 1 о/с позивача звільнено зі служби в поліції з 04.01.2018 за п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", вбачається, що даний позов в частині вказаних вище позовних вимог подано позивачем поза межами строку.

Частиною шостою статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Суд звертає увагу, що позивачем в позові не наведено жодних підстав для поновлення місячного строку на звернення до суду в частині вказаних вище позовних вимог.

Статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Таким чином на підставі викладеного вище, суддя встановив, що позовна заява не відповідає вимогам ст.ст. 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, що має наслідком на підставі ч.1 ст.169 Кодексу адміністративного судочинства України залишення позовної заяви без руху.

Крім того, суддя зауважує, що відповідно до статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В частині першій статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм убачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 686/23317/13-а.

Статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Судом встановлено, що позовні вимоги у даній справі стосуються вчинення відповідачем дій на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2020 у справі № 823/1430/17.

Відповідно до вимог статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Суддя звертає увагу, що вищезазначені правові норми Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Такий порядок оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого на виконання судового рішення, є більш оптимальним для особи, яка вважає що її права порушені, з огляду, зокрема, на положення частини п`ятої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої, розгляд заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень здійснюється судом протягом 10 днів, з дня її отримання. Відповідно до частини 6 цієї статті, за наявності підстав для задоволення заяви, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону; у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Суд також враховує, що винесення судового рішення, яке передбачає оцінку судового рішення прийнятого в іншій справі, буде суперечити статті 129-1 Конституції України.

З аналізу наведених норм вбачається, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 355/1648/15-а.

За вказаних обставин, суддя зазначає, що позивач у даному випадку обрав спосіб захисту шляхом подання позову про вчинення дій на виконання рішення суду. Проте, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

Отже, у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 Кодексу адміністративного судочинства України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.

Вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 522/10140/17.

Згідно з частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції», Суд зазначив, що, право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. (Hornsby v. Greece № 18357/91).

Керуючись статтями 5, 8, 94, 133, 159, 160, 161, 168, 169, 241, 293, 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без руху.

Надати позивачу для усунення вказаних вище недоліків позовної заяви строк тривалістю десять днів з дня отримання копії даної ухвали.

У разі невиконання вимог, зазначених в ухвалі, позовна заява буде повернута позивачеві.

Копію ухвали надіслати позивачу.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання, набирає законної сили з моменту її підписання суддею та згідно ст. 294 Кодексу адміністративного судочинства України оскарженню не підлягає.

Суддя С.О. Кульчицький