Справа № 200/13082/19-а
Суддя: Голуб В.А.
Дата ухвалення: 2020-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2020 р. Справа№ 200/13082/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Голуб В.А., при секретарі - Смаль О.В., за участю представника відповідача - Мірошниченка А.Ю., розглянувши у судовому засіданні матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги позивача, з урахуванням уточнених позовних вимог, обґрунтовані тим, що він перебуває на обліку в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області як отримувач регресних коштів. У зв`язку зі зміною місця проживання позивачем було подано відповідну заяву до Бахмутського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області та внаслідок чого йому з 01.09.2016 року виплату регресних коштів припинено.

04.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Костянтинівського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області із заявою про поновлення виплати йому регресних коштів з 01.09.2016 року у зв`язку із постійним проживанням на території м. Костянтинівка, що підтверджується відповідною довідкою тимчасово переміщеної особи.

У зв`язку із тривалим не нарахуванням на власний рахунок позивача регресних коштів він звернувся із відповідною скаргою до Адміністрації Президента України у відповідь на яку, 15.10.2016 року, відповідачем було повідомлено позивача про відмову в поновленні виплат з 01.09.2016 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року (далі - постанова Кабінету Міністрів України № 365).

Такі дії відповідача щодо невиплати страхових виплат у визначений період позивач вважає такими, що порушують його конституційні права, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у зв`язку із чим він просить суд визнати дії відповідача щодо відмови у поновленні виплати регресних коштів з 01.09.2016 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 365 незаконними; зобов`язати відповідача поновити йому страхові виплати з 01.09.2016 року з виплатою недоотриманих ним з 01.09.2016 року сум.

Відповідачем надано письмовий відзив на позовну заяву. В обґрунтування незгоди з позовними вимогами відповідач зазначає, що 04.09.2019 року позивач, як внутрішньо переміщена особа, звернувся до Костянтинівського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області із заявою про продовження йому раніше призначеної страхової виплати. До заяви позивач додав довідку, яка була видана Управлінням соціального захисту населення Костянтинівської міської ради, про фактичне місце реєстрації по АДРЕСА_1 .

Рішенням Комісії Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради від 4 жовтня 2019 року щодо призначення (відновлення) щомісячних страхових виплат внутрішньо переміщеним особам (протокол № 76/3) відмовлено в призначенні (поновленні) ОСОБА_1 страхових виплат з підстав відсутності позивача за адресою, що була задекларована в заяві останнього. В свою чергу постановою Костянтинівського міського відділення № 16 від 16.10.2019 року на підставі вище зазначеного рішення Комісії Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради позивачу відмовлено в призначенні страхових виплат.

Також відповідач зазначає, що за період з 04.10.2019 року по день подання відповідачем відзиву до суду, ОСОБА_1 повторно до Костянтинівського міського відділення Управління та інших відділень Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області не звертався та відповідних документів для поновлення (продовження) страхових виплат не надавав. За період з 01.09.2016 року страхові виплати, які обліковуються у Костянтинівському міському відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, позивачу не нараховувались та не виплачувались.

На підставі вищевикладеного відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 15.11.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено судом без руху у зв`язку із наявністю її недоліків.

Ухвалою суду від 01.12.2019 року відкрито провадження у справі. Відстрочено позивачу сплату судового до ухвалення судового рішення по справі. Визнано поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду та, як наслідок, його поновлено. Прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії. Розгляд справи судом вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 18 грудня 2019 року.

Ухвалою суду від 18 грудня 2019 року судове засідання у справі відкладено до 22.01.2020 року з метою надання можливості відповідачу для підготовки відзиву на позовну заяву та надання позивачу можливості надати відповідь на такий відзив, а відповідачу - заперечення.

Розгляд справи перенесено з 22.01.2020 року на 03.02.2020 року у зв`язку із перебуванням головуючої судді у справі на лікарняному.

На судове засідання, призначене на 03.02.2020 року, прибув представник відповідача. Позивач на судове засідання не з`явився. Про дату, місце та час проведення судового розгляду повідомлявся судом належним чином. В матеріалах справи містяться клопотання позивача про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Представник відповідача не заперечував проти розгляду справи за відсутності позивача.

На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку про розгляд справи без участі позивача.

Під час судового розгляду представник відповідача просив суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, який міститься у матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить копія паспорту серії НОМЕР_1 . Згідно паспортних даних позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 5, 30).

Згідно з довідкою від 18.10.2017 року № фактичне місце проживання/перебування позивача: АДРЕСА_1 (а.с. 6, 31).

Відповідач підтверджує у відзиві, що позивач перебуває на обліку у Костянтинівському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області. Також відповідач не заперечує, що позивачу страхові виплати не виплачувались саме з 01.09.2016 року.

Натомість, згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Костянтинівське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області не є юридичною особою та відноситься до відокремленого підрозділу юридичної особи - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Донецькій області.

Отже, саме Управління виконавчої дирекції є належним відповідачем у справі.

Як встановлено судом на підставі матеріалів справи та пояснень сторін, ОСОБА_1 , перебуваючи на обліку (у період з жовтня 2014 року по серпень 2016 року) в Бахмутському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, 27.09.2016 року звернувся до зазначеного відділення із заявою про припинення йому страхових виплат з 01.09.2016 року та зняття його з обліку у зв`язку зі зміною місця проживання та повернення на окуповану територію України. В свою чергу Бахмутським відділенням, на підставі особистої заяви позивача припинено нарахування щомісячних страхових виплат (а.с. 7, 48).

Суд зазначає, що поряд із цим в матеріалах справи міститься аналогічна заява позивача від 03.09.2019 року до Бахмутського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про припинення йому страхових виплат з 01.09.2016 року та зняття його з обліку у зв`язку зі зміною місця проживання (а.с. 33) за наслідком розгляду якої Бахмутським міським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області прийнято постанову від 03.09.2019 року № 0502/8140/8140/41 «Про припинення щомісячної страхової виплати» ОСОБА_1 з 01.09.2016 року (а.с. 34).

04.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Костянтинівського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області із заявою про продовження йому раніше призначених страхових виплат, починаючи з 01.09.2019 року, додавши до неї всі необхідні документи. В тому числі і довідку внутрішньо переміщеної особи із зареєстрованою адресою фактичного місця проживання у АДРЕСА_1 (а.с. 29, 31).

Постановою Костянтинівського міського відділення від 16.10.2019 року № 16 на підставі рішення Комісії управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради (протокол № 76/3 від 04.10.2019 року) ОСОБА_1 відмовлено у призначенні страхових виплат (а.с. 27, 28).

За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 , своїм листом від 15.10.2019 року за вих. № В-01-04/19-490, відповідач повідомив останнього про відмову у відновленні соціальних виплат у зв`язку з відсутністю за фактичним місцем проживання/перебування (а.с. 7).

Згідно інформації Дружківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, яке згідно з наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 26.10.2017 року № 272 з 01.01.2018 року прийняло виконання статутних завдань Єнакіївського міського відділення, вбачається, що за період з 01.09.2016 року по 30.11.2019 року страхові виплати ОСОБА_1 не нараховувались (а.с. 25). Зазначене також підтверджується витягом із відомостей про нараховані та виплачені страхові виплати відповідно до програмного забезпечення «Реєстр потерпілих» згідно якого, за період з 01.09.2016 року по 01.11.2019 року, страхові виплати ОСОБА_1 є не нарахованими та несплаченими; загальна сума боргу становить 114 540, 94 грн (а.с. 26).

Уважаючи незаконними дії відповідача щодо відмови у поновленні страхових виплат, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Статтею 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" визначено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Як встановлено судом, саме у період з вересня 2016 року позивачу не виплачуються страхові виплати із посиланням на норми підзаконних нормативно-правових актів, які регулюють здійснення виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання щодо страхових виплат врегульовані Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

У відповідності до вимог ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Натомість, підстави, передбачені підзаконними нормами, не відображені у Законі України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а тому порушують права позивача.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для невідновлення позивачеві страхових виплат, передбачених діючим законодавством.

Положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення.

Статтею 14 Конвенції визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до положень Конституції України, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (ч.2 ст.46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність або відсутність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні страхових виплат, та потребує від людини здійснення додаткових дій, не передбачених Законами.

Згідно з частиною 2 ст. 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV "Про боротьбу з тероризмом" у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Відповідно до статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Стаття 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає.

Відповідно до статті 29 ЦК України, місце проживання фізичної особи - це житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина 6 статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.

Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи страхових виплат, право громадянина на призначення йому страхових виплат не можна пов`язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.

Оскільки постанови Кабінету Міністрів України не є законом, а є підзаконними нормативно-правовими актами, які мають нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання страхових виплат позивачем, право позивача на їх отримання було безпідставно порушено відповідачем.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно зі ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" № 8 від 13.06.2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

За приписами статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Крім того, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

З огляду на вищевикладене, постанови Кабінету Міністрів України, на які посилається відповідач, є підзаконними нормативно-правовими актами, які приймаються у відповідності до виконання Законів України, у зв`язку з чим, не можуть змінювати в бік звуження права громадян на пенсійне забезпечення та соціальний захист, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Дана правова позиція узгоджується з позицією Верховного суду, викладеною у постановах від 30 січня 2018 року у справі К/9901/3099/17; від 06 лютого 2018 року у справах К/9901/173/17, К/9901/614/17; від 13 лютого 2018 року у справах К/9901/163/17, К/9901/3741/17.

Згідно ч. 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із ч.1 і ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що відповідач, не поновивши виплату страхових виплат позивачу діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим підлягають захисту порушені права позивача.

Ураховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про не доведення відповідачем правомірності не поновлення виплати позивачу страхових виплат з 01.09.2016 року, у зв`язку із чим вимога позивача про визнання дій щодо відмови у поновленні виплати регресних коштів на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 365 незаконними є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Поряд з цим частиною 1 статті 47 Закону України № 1105-XIV передбачено, що якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому ст. 34 Закону України «Про оплату праці».

Враховуючи, що позивач звернувся до суду із позовними вимогами про поновлення страхових виплат з 01.09.2016 року, беручи до уваги встановлені судом обставини щодо не нарахування позивачу страхових виплат з 01.09.2016 року, суд вважає за для належного захисту прав позивача вийти за межі позовних вимог ОСОБА_1 та зобов`язати відповідача поновити нарахування та виплату страхових виплат 01.09.2016 року з виплатою недоотриманих з 01.09.2016 року сум.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 15.11.2019 року позивачу відстрочена сплата судового збору до ухвалення судового рішення по справі, у зв`язку із призупиненням виплати пенсії, яка є єдиним джерелом доходу позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання фізичною особою до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру встановлюється ставка судового збору - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір прожиткового мінімум для працездатних осіб становить 1 921, 00 грн.

Таким чином, зважаючи на те, що ухвалою суду позивачу була відстрочена сплата судового збору, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача 768,40 грн. на користь Державного бюджету України, як того вимагає ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".

Згідно з ч. 3 ст. 243 КАС України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 9, 77, 133, 139, 242, 244-250, 255, 262, 295, 297, 371, 382 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (84122, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Свободи, буд. 5, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати незаконними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Костянтинівського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо відмови в поновленні виплати регресних коштів з 01.09.2016 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 365.

Зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області поновити нарахування та виплату страхових виплат ОСОБА_1 з виплатою недоотриманих ним з 01.09.2016 року сум.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області судовий збір у розмірі 768, 40 (сімсот шістдесят вісім ) гривень 40 копійок на користь Державного бюджету України.

Вступна та резолютивна частини рішення суду проголошені в судовому засіданні в присутності представника відповідача.

Повний текст рішення складено 10 лютого 2020 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Голуб