Справа № 826/4451/16
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2020-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2020 року м. Київ № 826/4451/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
до Державної служби України з питань геодезії, картографії (03680, м.Київ, вулиця Народного Ополочення, 3)
про поновлення на роботі
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі по тексту - відповідач), в якому просила:

- скасувати наказ Голови Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №191-ТО від 23 лютого 2016 року та поновити на роботі позивача на посаді начальника відділу Держгеокадастру у Новомиргородському районі;

- зарахувати до стажу роботи на державній службі період вимушеного прогулу, починаючи з 23 лютого 2016 року по час вирішення спору;

- стягнути з Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру на користь позивача заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 23 лютого 2016 року та по час вирішення спору;

- допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплатити кошти за час вимушеного прогулу;

- зобов`язати Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн.;

- стягнути з Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру на користь позивача судові витрати у розмірі 10000,00 грн.;

- зобов`язати Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру подати до суду звіт про виконання постанови суду впродовж 10 днів з дня набрання її законної сили.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що заява, на яку посилається відповідач як на підставу для звільнення, не була написана ОСОБА_1 добровільно, а була написана нею ще 02 лютого 2016 року без зазначення дати під час призначення її на посаду начальника відділу Держгеокадастру у Новомиргородському районі. На думку позивача, оскаржуваний наказ №191-ТО від 23 лютого 2016 року прийнятий в порушення пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, а при звільненні відповідачем порушено вимоги статті 47 Кодексу законів про працю України, постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників» та пункту 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, що є підставою для виплати вимушеного прогулу та поновлення на роботі.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року постанову суду першої інстанції від 27 червня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року скасовано, а справу №826/4451/16 направлено на новий розгляд.

Направляючи справу на новий розгляд суд касаційної інстанції виходив з того, що для вирішення питання правомірності звільнення позивача із займаної посади встановленню підлягає обставина досягнення між позивачем та відповідачем згоди з основних умов угоди про припинення трудового договору та визначення строку його припинення. Визначальною обставиною для вирішення цієї адміністративної справи по суті є наявність домовленості між позивачем та Держгеокадастром щодо строку припинення трудового договору.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року зазначив, що суди попередніх інстанцій не надали правової оцінки наведеним обґрунтуванням позовних вимог ОСОБА_1 в зазначеній частині, не з`ясували фактичних обставин щодо вручення позивачеві трудової книжки в день звільнення, не встановили на який орган з системи органів Держгеокадастру покладено обов`язок вручення трудової книжки позивачеві, не встановили наявності або відсутності факту порушення відповідачем вищенаведених приписів трудового законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року у справі №826/4451/16 прийнято до провадження адміністративну справу №826/4451/16 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

В ході нового розгляду справи представник позивача подав заяву про зміну предмету позову, у якій просить:

- скасувати наказ Голови Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №191-ТО від 23 лютого 2016 року та визнати ОСОБА_1 такою, яка була звільнена за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України 04 жовтня 2017 року;

- зарахувати до стажу роботи на державній службі період вимушеного прогулу, починаючи з 24 лютого 2016 року по час вирішення спору;

- стягнути з Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 24 лютого 2016 року по час вирішення спору з розрахунку середньоденного заробітку у розмірі 393,61 грн.;

- стягнути з Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу згідно статті 44 Кодексу законів про працю України у розмірі 8 265,81 грн.;

- стягнути з Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.;

- стягнути з Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру на користь ОСОБА_1 витрати на юридичну допомогу у розмірі 10 000,00 грн., що були нею сплачені під час попереднього розгляду справи у суді першої інстанції;

- стягнути з Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн., що були нею сплачені під час нового (повторного) розгляду справи у суді першої інстанції.

Вказана заява обґрунтована тим, що відділ Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області, тобто орган, з якого звільнено позивача, припинено 04 жовтня 2017 року, відтак позивач має бути визнаною такою, що звільнена за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Представник позивача також зазначив, що оскаржуваний наказ не містить чіткої дати звільнення ОСОБА_1 на виконання вимог пункту 99 Типової інструкції в діловодстві у центральних органах виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року №1242, а міститься лише дата самого наказу, що на думку представника свідчить про необхідність визнання позивача такою, що звільнена за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Також, представник позивача повідомив, що у період з 23 лютого 2016 року ОСОБА_1 отримувала допомогу по безробіттю та не працювала.

У відзиві на адміністративний позов представник Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру зазначив, що факт написання заяви про звільнення позивачем не заперечується, а безпосередньо момент надходження оригіналу даної заяви до Держгеокадастру підтверджується штампом вхідної кореспонденції. При цьому, представник відповідача зазначив, що вимоги Закону України «Про державну службу» не встановлюють форми угоди сторін про припинення трудового договору, а тому така згода може бути вираженою як в усній, так і в письмовій формі.

Представник відповідача стверджував, що розглядаючи заяву позивача та приймаючи оскаржуваний наказ про звільнення позивача, Голова Державної служби України геодезії, картографії та кадастру діяв виключно в межах своєї компетенції та відповідно до порядку встановленого законодавством України. Крім того, не зазначення позивачем у заяві дати звільнення, на переконання представника позивача, свідчить про її згоду на визначення відповідачем як роботодавцем остаточної дати звільнення шляхом видання відповідного наказу. Також, відсутність у заяві конкретної дати, з якої працівник хотів би звільнитися, не є підставою для скасування наказу про звільнення, оскільки законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Додатково представник відповідача просив врахувати, що трудова книжка позивача зберігалася у відділі Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області, тобто за місцем фактичної роботи, відтак позивач був уповноваженою особою щодо видачі трудової книжки, адже займала посаду начальника відділу Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області.

При цьому, Держгеокадастр може здійснювати виплати по заробітній платі виключно працівникам центрального апарату, виплата заробітної плати іншим працівникам, які безпосередньо не працюють в його апараті, буде розцінюватися як бюджетне правопорушення.

З огляду на викладене вище та відсутність підстав для задоволення клопотання про розгляд справи у судовому засіданні, справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Наявними матеріалами підтверджується, що наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №191-ТО від 23 лютого 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

В якості підстави вказано заяву ОСОБА_1 .

Незгода позивача із вказаним наказом про її звільнення зумовила звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

З копії трудової книжки позивача вбачається, що ОСОБА_1 прийняла присягу державного службовця, відтак на спірні правовідносини поширюють норми Закону України «Про державну службу», який є спеціальним нормативно-правовим актом в межа таких спірних правовідносин.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ (далі - Закон №3723-ХІІ, в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного наказу).

Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

При цьому, відносини публічної служби характеризуються спеціальною, відмінною від трудових відносин, процедурою призначення та звільнення з роботи особи, яка перебуває на публічній службі та проходження публічної служби.

Підстави припинення державної служби визначені статтею 30 Закону №3723-ХІІ.

Однак, загальні підстави передбачені Кодексом законів про працю України, однією із яких відповідно до статті 36 Кодексу законів про працю України є, зокрема, угода сторін.

В матеріалах справи міститься копія заяви начальника відділу Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області ОСОБА_1 на ім`я Голови Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру Мартинюка М.П., в якій позивач просить звільнити її з посади начальника відділу Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області за угодою сторін згідно пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Суд зазначає, що позивач не заперечує факт власноручного написання нею вищевказаної заяви.

Стосовно доводів позивача про те, що написання такої заяви було умовою прийняття ОСОБА_1 на посаду начальника відділу Держгеокадастру у Новомирському районі Кіровоградської області не спростовує факту її написання та не підтверджує чинення тиску на неї, оскільки в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до правоохоронного органу щодо здійснення примусу та/або психологічного тиску з боку керівництва відповідача.

23 лютого 2016 року в автоматизованій системі загального діловодства Держгеокадастру було зареєстровано власноруч написану і підписану заяву ОСОБА_1 (вх. №23-6966/0/1-16) на ім`я Голови Держгеокадастру Мартинюка М .П. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області за угодою сторін згідно пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до пункту 9 Положення про Управління (відділ Держгеокадастру у районі, затвердженого наказом Міністерства регіональної розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 лютого 2015 року №14 (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) Управління (відділ), очолює начальник, який призначається на посаду Головою Держгеокадастру за пропозицією начальника Головного управлінь: Держгеокадастру в області та за погодженням з Віце-прем`єр-міністром України Міністром регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та звільняється з посади Головою Держгеокадастру.

Згідно із пунктами 9, 10 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Держгеокадастр, який очолює Голова, в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України та наказів Мінрегіону і Мінагрополітики видає накази організаційно- розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання.

Відповідно до пункту11 вищезазначеного Положення, Голові Держгеокадастру зокрема призначає на посаду за погодженням з Віце-прем`єр-міністром України - Міністром регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства та головами відповідних місцевих держадміністрації та звільняє з посади керівників територіальних органів Держгеокадастру та їх заступників; підписує накази Держгеокадастру.

Вищезазначене свідчить про те, що заява про звільнення написана позивачем та скерована на розгляд до належної посадової особи (тобто до Голови Держгеокадастру).

Відповідно до частини 1 статті 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 6, 40, 41 Кодексу законів про працю України).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

При цьому, за угодою сторін, тобто за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, припиняється як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір (наприклад, контракт).

З огляду на положення статті 21 Кодексу законів про працю України сторонами трудового договору є працівник та власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, яким і приймається рішення про припинення трудового договору за угодою сторін.

Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 01 квітня 1994 року №4, від 26 жовтня 1995 року №18, від 25 травня 1998 року №15) судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 Кодексу законів про працю України).

Звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Саме тому звільнення носить назву за згодою сторін - така згода досягається виключно між сторонами трудового договору та не передбачає участі будь-якої третьої особи.

Отже, з наведеного слідує, що основними умовами припинення державної служби за угодою сторін щодо яких працівник та суб`єкт призначення повинні дійти згоди для звільнення є: підстава припинення державної служби, тобто, наявність відповідної заяви працівника, та узгоджена між сторонами дата, з якої такий працівник підлягає звільненню.

Визначення дати звільнення є обов`язковою умовою досягнення взаємної домовленості з суб`єктом призначення, оскільки при наявності лише заяви про звільнення за власним бажанням та у випадку недосягнення взаємної домовленості щодо дати звільнення, державний службовець підлягає звільненню за власним бажанням.

Дослідивши наявну в матеріалах справи заяву ОСОБА_1 про звільнення її із займаної посади за власним бажанням, суд встановив, що вказана заява не містить ні дати її написання, ні вказівки на дату звільнення позивача.

Відтак, вказана заява не може свідчити про досягнення між працівником та роботодавцем взаємної згоди по всім істотним питанням звільнення, бо дата, з якої працівник має бути звільнений є суттєвим та обов`язковим елементом такої угоди сторін, в той час як жодний реквізит означеної заяви не надає змоги це встановити.

Щодо доводів відповідача про те, що не зазначення позивачем у заяві про звільнення дати звільнення свідчить про згоду ОСОБА_1 на визначення Держгеокадастром, як роботодавцем, остаточної дати звільнення шляхом видання відповідного наказу, а також про бажання позивача звільнитися негайно, суд зазначає, що наведенні твердження відповідача вже самі по собі свідчать про відсутність конкретної угоди між працівником та роботодавцем з цього питання, оскільки визначення дати звільнення трактувалося роботодавцем самостійно на власний розсуд (або звільнити негайно, або у визначену Держгеокадастром дату шляхом видання відповідного наказу), що суперечить самому розумінню звільнення за угодою сторін.

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі №6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за угодою сторін, суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою та чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

З наявних матеріалів справи та письмових пояснень відповідача неможливо встановити дату та спосіб досягнення між позивачем та суб`єктом призначення взаємної домовленості про звільнення в певний строк.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача про те, що між ОСОБА_1 та Держгеокадастром як суб`єктом призначення, не було досягнуто взаємної домовленості щодо звільнення на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України за угодою сторін, зокрема, не узгоджено дати такого звільнення.

Відсутність узгодження дати звільнення та волевиявлення позбавляло відповідача права на звільнення позивача в порядку пункту 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, відтак наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 23 лютого 2016 року №191-то «Про звільнення ОСОБА_1 » підлягає скасуванню як протиправний.

Вимогами статті 240-1 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».

Наявними матеріалами справи підтверджується, що діяльність відділу Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області припинено 04 жовтня 2017 року, про що до державного реєстру внесено запис за №8004232. Відомості про правонаступника зазначеного відділу Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області відсутні.

Водночас, суд погоджується з доводами представника позивача про необхідність зміни підстави звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та дати звільнення позивача з 04 жовтня 2017 року, а період з 23 лютого 2016 року по 04 жовтня 2017 року підлягає зарахуванню до стажу на державній службі.

Водночас, суд зазначає, що період з 24 лютого 2016 року по 03 жовтня 2017 року є періодом вимушеного прогулу.

Судом встановлено, що позивач працювала та отримувала заробітну плату не в Держгеокадастрі, а за фактичним місцем роботи - у відділі Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області.

Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру не веде бухгалтерського обліку щодо нарахування заробітної плати, здійснення обов`язкових відрахувань із заробітної плати до спеціальних фондів працівників територіальних органів. До витрат у кошторисі на оплату праці співробітників Держгеокадастру не закладені кошти на оплату праці працівників його територіальних органів.

Оплата праці співробітників територіальних органів закладена у відповідне бюджетне призначення, передбачене на утримання Держгеокадастром своїх територіальних органів, тому всі належні їм кошти (в тому числі і на оплату праці) перераховуються та виплачуються на місцях.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог позивача щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 липня 2018 року №822/6322/15, адміністративне провадження №К/9901/9582/18.

В частині позовних вимог щодо виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні суд зазначає наступне.

Вимогами статті 44 Кодексу законів про працю України визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Середній заробіток працівника, згідно частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Пунктом 5 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно пункту 8 Порядку №100 у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки про доходи, виданої відділом Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області 18 березня 2016 року №739/01-11, у січні 2016 року сума заробітної плати позивача становила 2 978,50 грн., у лютому 2016 року - 11 191,58 грн.; усього сума доходу складає 14 170,08 грн.

Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 20 липня 2015 року №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» у січні 2016 року кількість робочих днів складала 19, а у лютому - 17.

Відтак середньоденна заробітна плата позивача становить 393,61 грн. (14 170,08 грн./36 робочий днів=393,61 грн.), а середньомісячна заробітна плата становить - 7 085,04 грн.

В той же час, як зазначалось вище, трудові відносини припинені позивачем не з відповідачем, а безпосередньо з відділом Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області, відтак саме останній уповноважений був виплачувати таку вихідну допомогу та підстави для її стягнення з відповідача відсутні.

Стосовно вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн., суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 237-1 Кодексу законів про працю України визначено вичерпний перелік правових підстав для відшкодування працівнику роботодавцем моральної шкоди, а саме у разі якщо порушення законних прав працівника призвели до: 1) його моральних страждань; 2) втрати нормальних життєвих зв`язків; 3) вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, системний аналіз вищенаведених правових норм надає підстави стверджувати, що для стягнення моральної шкоди повинна бути одночасна сукупність наступних обставин: 1) наявність вказаних правових підстав; 2) причинно-наслідковий зв`язок між ними та звільненням працівника.

Аналогічний правовий підхід наведено у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4.

ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог про стягнення моральної шкоди посилається на те, що своїми неправомірними діями щодо позбавлення її у незаконний спосіб конституційного права на працю відповідач завдав їй моральної шкоди, яка полягає в її моральних переживаннях, втраті душевного спокою, виникненні пригніченого стану.

Суд зазначає, що позивачем не наведено чіткого розрахунку заявленого розміру моральної шкоди, а лише зазначено, що на її думку, вона становить 30 000,00грн., однак, такі обґрунтування є такими, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

В частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею сум витрат на оплату юридичної та правничої допомоги, суд зазначає наступне.

За змістом норми частини 1 та 2 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються в тому числі з витрат, пов`язаних з розглядом справи, - витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 1-3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат береться: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, суд зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу стягуються з іншої сторони лише у тому випадку, якщо професійна правнича допомога реально надавалася в справі тією особою або особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Також суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Відповідно до частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду висловленої у постанові від 15 травня 2018 року по справі №821/1594/17 належним доказом для відшкодування витрат на правову допомогу є документи у яких конкретизовано справу, по якій таку допомогу надано.

В матеріалах справи міститься копія квитанції від 15 березня 2016 року на суму 5 000,00 грн. та виписка по рахунку №UA 8822835 від 17 вересня 2019 року, якою підтверджується факт оплати за надання правової допомоги у розмірі 10 000,00 грн., відтак відшкодуванню підлягають лише документально підтверджені витрати на правову допомогу.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність оскаржуваного наказу з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України; у свою чергу позивач довела обставини, на яких ґрунтуються її вимоги, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору та відсутні докази понесення судових витрат іншими учасниками справи, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 9, 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Скасувати наказ Голови Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №191-ТО від 23 лютого 2016 року та визнати ОСОБА_1 такою, що була звільнена за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України 04 жовтня 2017 року.

3. Зобов`язати Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру зарахувати до стажу роботи на державній службі період вимушеного прогулу, починаючи з 24 лютого 2016 року по час вирішення спору.

4. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені нею документально підтверджені витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (03680, місто Київ, вулиця Народного Ополчення, 3, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук