Справа № 320/6343/19
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2020-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2020 року № 320/6343/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області та просить суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області у призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності II групи відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію по інвалідності II групи відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII у розмірі 60% від середньомісячного заробітку зазначеного в довідках прокуратури Київської області від 03.06.2019 №18ф-93, від 03.06.2019 №18ф-94 з 16 березня 2019 року без обмеження пенсії максимальним розміром;

- зобов`язати Управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 різницю між пенсією, виплаченою згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пенсією, на яку він має право згідно з ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року починаючи з 16 березня 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до ч.9 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VІІ) прокурорам, визнаним особами з інвалідністю I або II групи, призначається пенсія по інвалідності в розмірах, передбачених частиною другою цієї статті, за наявності стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років. Позивач, набувши 10 років стажу роботи в органах прокуратури, маючи ІІ групу інвалідності звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії по інвалідності за нормами Закону №1697- VІІ.

Проте, позивачу відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку з тим, що позивач працює в органах прокуратури. Позивач вважає таку відмову суб`єкта владних повноважень протиправною та такою, що порушує його гарантоване Конституцією України право на належне пенсійне забезпечення, а тому звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.11.2019 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Крім того, судом запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву та разом з цим, роз`яснено, що разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин справа буде вирішена за наявними матеріалами.

Від Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідно до змісту якого відповідач позовних вимог не визнав та вважає їх такими, що задоволенню не підлягають.

Зокрема, відповідач зазначає, що з 1 січня 2018 року пенсія, призначена відповідно до Закону України «Про прокуратуру», у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про судоустрій і статус суддів", виплачується в розмірі, обчисленому відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У судове засідання 05.12.2019, 16.01.2020 представники сторін не з`явились. Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується даними рекомендованих поштових відправлень.

Від представників сторін до початку судового засідання було подано до суду клопотання про здійснення судового розгляду справи № 320/6343/19 без їх участі у порядку письмового провадження.

Згідно з вимогами ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене, за відсутності потреби заслуховувати свідка або експерта, розгляд даної справи здійснено судом в порядку письмового провадження.

Дослідивши подані документи і матеріали суд встановив наступне.

Позивач є громадянином України, паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Броварським МВ ГУ МВС України в Київській області 05.05.2000.

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії АВ №0775931 від 06.04.2017, судом встановлено, що при повторному огляді позивачу з 01.04.2017 встановлено довічно ІІ групу інвалідності за загальним захворюванням.

Позивач є пенсіонером, якому пенсія призначена по інвалідності 2 групи загальне захворювання відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_2 .

Як вбачається з записів трудової книжки позивача НОМЕР_3, останній з 16.03.2009 працює безперервно в органах прокуратури Київської області на різних посадах.

Судом встановлено, що 12.06.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії по інвалідності на підставі Закону України «Про прокуратуру», яка зареєстрована за №2644, що підтверджується розпискою-повідомлення. До заяви позивач надав паспорт, трудову книжку, диплом про навчання, довідки про заробітну плату прокуратури Київської області.

Як вбачається з протоколу призначення пенсії, позивачу з 12.06.2019 призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», місячний розмір пенсії з 12.06.2019 складає 3923,99 грн.

31.07.2019 позивач повторно звернувся до відповідача з заявою проводити виплату нарахованої пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у повному обсязі, без обмежень.

Листом від 01.08.2019 №35/Р-01 позивача повідомлено про відмову у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку з тим, що за матеріалами пенсійної справи позивач працює в органах прокуратури. Крім того, у листі відповідач зазначає, що з 1 січня 2018 року пенсія, призначена відповідно до цієї статті, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про судоустрій і статус суддів", виплачується в розмірі, обчисленому відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому, відповідач зазначив, що позивач перебуває на обліку в управлінні та з 13.03.2014 одержує пенсію як особа з інвалідністю ІІ групи внаслідок загального захворювання, розмір якої обчислено відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідач стверджує, що на день звернення відсутні підстави для виплати пенсії за нормами Закону України «Про прокуратуру».

Позивач вважає таку відмову суб`єкта владних повноважень протиправною та такою, що порушує його гарантоване Конституцією України право на належне пенсійне забезпечення, а тому звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII , який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з частиною першою статті 46 Основного Закону України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно ч. 9 ст. 86 Закону №1697-VII прокурорам, визнаним особами з інвалідністю I або II групи, призначається пенсія по інвалідності в розмірах, передбачених частиною другою цієї статті, за наявності стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років.

Більш того, згідно з ч. 6 ст. 86 Закону №1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями.

Як вбачається з записів трудової книжки позивач з 16.03.2009 по 13.06.2012 працював на посадах помічника прокурора прокуратури Київської області, а з 14.06.2012 - на посадах прокурора прокуратури Київської області.

Отже, час роботи позивача в органах прокуратури за період з 16.03.2009 по 16.03.2019 становить 10 років, а тому він має право на призначення пенсії по інвалідності на підставі ч. 9 ст. 86 Закону №1697-VII.

На момент звернення до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугою років позивач набув достатній стаж роботи, встановлений ч.9 ст. 86 Закону №1697-VII, відтак, пенсійний орган протиправно відмовив йому у призначенні пенсії по інвалідності за нормами ст. 86 Закону №1697-VII.

Посилання відповідача на те, що відповідно до абзацу 4 частини 15 статті 86 Закону №1697-VII з 1 січня 2018 року пенсія, призначена відповідно до цієї статті, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про судоустрій і статус суддів", виплачується в розмірі, обчисленому відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є безпідставним, оскільки відповідні положення цієї норми стосуються пенсій, призначених після 01.01.2018, що зазначено в самій нормі, водночас, пенсію позивачу призначено з 13.03.2014.

Аналогічна позиція щодо наявності в особи права на призначення пенсії згідно з ч.9 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» висловлена Верховним Судом у постановах від 25.10.2019 (справа №676/4071/16-а), від 04.10.2018 (справа 712/5832/17), від 10.07.2018 (справа №727/8035/16-а), від 26.06.2018 (справа №686/17309/17).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності, у такому самому порядку призначається пенсія по інвалідності в розмірі пенсії за віком, якщо вимоги частини другої статті 33 цього Закону виконані на день встановлення інвалідності, і з дня виникнення такого права - якщо вимоги частини другої статті 33 цього Закону виконані в період після встановлення інвалідності до дня звернення за призначенням пенсії по інвалідності. У разі коли вимоги частини другої статті 33 цього Закону виконані після призначення пенсії по інвалідності, пенсія по інвалідності в розмірі пенсії за віком призначається з дня настання такого права, якщо звернення за призначенням пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком відбулося не пізніше трьох місяців з дня настання такого права.

Право на призначення пенсії по інвалідності за віком у позивача виникло з дня набуттям ним стажу 10 років роботи в органах прокуратури, тобто з 16.03.2019, а тому звернення з заявою про призначення пенсії (від 12.06.2019 №2644) відбулося в межах трьох місяців з дня настання такого права.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що відмова відповідача у призначенні пенсії по інвалідності ІІ групи відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ у розмірі 60 % від середньомісячного заробітку, зазначеного в довідках прокуратури Київської області від 03.06.2019 №18ф-93, від 03.06.2019 №18ф-94 не відповідає вимогам закону, а отже є протиправною.

Як зазначено в абз. 6 ч. 15 ст. 86 Закону України №1697-VII, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Пунктом 13-2 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що максимальний розмір пенсії, призначеної на умовах законів України "Про державну службу", «Про прокуратуру", «Про статус народного депутата України", «Про наукову і науково-технічну діяльність" (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), не може перевищувати десяти розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 07.12.2017 № 2246-VІІІ "Про Державний бюджет України на 2018 рік" встановлено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, а саме: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.

Тобто чинним законодавством встановлено лише тимчасові обмеження розміру виплачуваної пенсії по 31.12.2017.

Водночас Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист і формував правову позицію.

Так, у рішеннях Конституційного Суду України № 8-рп/99 від 06.07.1999 (у справі щодо права на пільги) та № 5-рп/2002 від 20.03.2002 (у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій) вказано, що Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України, перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, поліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції. Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Виходячи із висловленого, у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства. Зазначені висновки також узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах від 10.12.2013 (справа №21-348а1), від 17.12.2013 (справа №21-445а13), від 06.10.2015 (провадження №127/11720/14-а).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Так, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейським судом з прав людини неодноразово у рішеннях наголошувалось, що якщо у договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам (п.31 рішення від 26.06.2014 у справі "Суханов та Ільченко проти України", заява № 68385/10 та 71378/10).

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим ст.8 Конституції України та ст.6 КАС України, суд на підставі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Отже, оскільки відмова відповідача у призначенні пенсії по інвалідності ІІ групи відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ стосується прав конкретної особи, вказане рішення є індивідуальним актом та підлягає оскарженню шляхом подання позову про визнання його протиправним та скасування.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява № 61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява № 30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява № 20390/07).

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів РЄ державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас, згідно пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Відповідно до ч.4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача, а також із метою усунення порушень, допущених відповідачем у спірних правовідносинах, є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити та виплачувати пенсію по інвалідності ІІ групи відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ у розмірі 60% від середньомісячного заробітку зазначеного в довідках прокуратури Київської області від 03.06.2019 №18ф-93, від 03.06.2019 №18ф-94 з 16 березня 2019 року без обмеження пенсії максимальним розміром.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Приймаючи до уваги обставини справи, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, з таким розрахунком, щоб суб`єкт владних повноважень мав реальну можливість виконати судове рішення у визначений законом і цим рішенням спосіб з урахуванням об`єктивних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач є звільненим від сплати судового збору. Доказів понесення інших судових витрат позивач суду не надав. Таким чином, судові витрати присудженню на користь позивача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 72-78, 90, 139, 143, 242-246, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області у призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності ІІ групи відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію по інвалідності ІІ групи відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ у розмірі 60% від середньомісячного заробітку зазначеного в довідках прокуратури Київської області від 03.06.2019 №18ф-93, від 03.06.2019 №18ф-94 з 16 березня 2019 року без обмеження пенсії максимальним розміром.

4. Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 різницю між пенсією, виплаченою згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пенсією, на яку він має право згідно з ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року починаючи з 16 березня 2019 року.

5. Встановити для Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області строк для надання суду звіту про виконання судового рішення протягом 30 днів з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Щавінський В.Р.