Справа № 1.380.2019.006215
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2020-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№1.380.2019.006215
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2020 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючий суддя Коморний О.І,

секретар судового засідання Бабич Ю.Б.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Гордєєва О.В.

представник третьої особи не прибув

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про зобов`язання Львівську міську раду вчинити дії, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Обслуговуючий кооператив садове товариство "Об`єднаний".

Обставини справи.

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій просить :

- зобов`язати Львівську міську раду видати дозвіл на розробку проекту землеустрою бажаної земельної ділянки з метою подальшого її безоплатного отримання у приватну власність з метою будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку;

- зобов`язати Львівську міську раду зупинити, скасувати та не продовжувати будь-які дії стосовно передачі бажаної земельної ділянки третім особам шляхом надання дозволу на розробку проекту землеустрою або затвердженням проекту землеустрою.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачем подано звернення з графічними матеріалами до Львівської міської Ради 16.10.2019 на ім`я міського голови Львова Садового Андрія Івановича про надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки з метою її безоплатної передачі у приватну власність в урочищі Голоско, м. Львів з метою будівництва індивідуального житлового будинку. Зазначає, що на вказане звернення Львівська міська рада, в особі заступника начальника управління земельних ресурсів Колос Ельвіри Богданівни, від 06.11.2019 надала відмову-відповідь №2403-4780 у якій зазначено, що станом на 16.10.2019 бажана земельна ділянка входить до іншої земельної ділянки, яку запропоновано закріпити за ОКСТ "Об`єднання" з метою надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва. Вказує, що станом на 16.10.2019 та 06.11.2019 на бажану земельну ділянку (та інші земельні ділянки куди б входила бажана позивачем земельна ділянка) не надано дозволу на розробку проекту землеустрою ОКСТ "Об`єднаний" та/або іншим третіми особами та не погоджено проект землеустрою ОКСТ "Об`єднаний" та/або іншим третім особам. Також зазначає, що в Україні немає інституту резервування земельних ділянок. Тому вважає звернення позивача незаконно відхиленим і таким що підлягає пріоритетному та негайному задоволенню Львівською міською радою. Також вважає, що дозвіл на розробку проекту землеустрою повинен бути наданий 06.11.2019 або мотивовано відмовлено згідно Земельного кодексу України а тому право позивача на отримання даної земельної ділянки у приватну власність є пріоритетним за право ОКСТ "Об`єднання".

Ухвалою суду від 28.11.2019 відкрито провадження у справі.

Представник відповідача проти позову заперечив, подав відзив на позовну заяву в якому зокрема зазначено, що управлінням земельних ресурсів надано заявнику відповідь від 06.11.2019 №2403-4780, в якій повідомлено та роз`яснено, що запропонована заявником до закріплення земельна ділянка входить в межі земельної ділянки, яку запропоновано закріпити ОКСТ «Об`єднаний» з метою надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва. Враховуючи вищевикладене, а також Інформаційну картку адміністративної послуги про передачу земельних ділянок комунальної власності на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (І етап - надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки) - згідно ухвали Львівської міської ради №2372 від 14.09.2017 року, якою передбачено перелік документів необхідних, для отримання адміністративної послуги , серед яких п.3 переліку документів передбачено: -довідка із звітності з кількісного обліку земель про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачам, угіддями, видана Відділом у місті Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (у разі формування нової земельної ділянки). Однак зазначає, як з`ясовано із заяви позивача та перерахованого переліку додатків, такий документ не був поданий. Таким чином за результатами розгляду заяви позивача, враховуючи, що частина земельної ділянки входить в межі земельної ділянки, фактичним користувачем якої є ОКСТ «Об`єднаний», а також відсутність довідки Держгеокадастру про правовий статус земельної ділянки, заявнику повернуто пакет документів для доопрацювання. Разом з тим стверджує, що управління земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради, яке розглянуло звернення по суті, мало на те відповідні повноваження. Враховуючи наведене просить суд відмовити в позовних вимогах.

Ухвалою суду від 27.12.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Обслуговуючий кооператив садове товариство «Об`єднаний».

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позову повністю.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, належним чином повідомлений про розгляд справи, пояснень щодо позову не надавав.

Суд заслухав пояснення сторін, з`ясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а також ті, які мають значення для вирішення справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідив докази у справі, та

встановив:

ОСОБА_1 16.10.2019 звернувся до Львівської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки з метою її безоплатної передачі у приватну власність в урочищі Голоско, м. Львів з метою будівництва індивідуального житлового будинку з графічними матеріалами (а.с.8-14).

На заяву від 16.10.2019 №3-В-123555/АП-2403 Управлінням земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради надано відповідь листом від 06.11.2019 №2403-4780 зі змісту якої встановлено, що запропонована позивачем до закріплення земельна ділянка входить в межі земельної ділянки, яку запропоновано закріпити за ОКСТ "Об`єднання" з метою надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва (а.с.20).

Відповідно до інформації наданої Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області у довідці від 29.10.2019 №31-13-0.37-8614/169-19 на заяву від 15.10.2019 №0-8257/0/256-19, вказано, що земельна ділянка в урочищі Голоско м. Львів згідно представленого плану земельної ділянки відноситься до земель м. Львів які не надані у власність або користування (а.с.27).

Позивач не погоджуючись з діями відповідача звернувся до суду за захистом свої прав та інтересів з даною позовною заявою.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 2 КАС України є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 14 Конституції України та статті 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Статтею 3 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені ст. ст. 118, 122, 123 Земельного кодексу України.

Частиною 1, 4 статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Пунктом "в" частини 3 статті 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 118 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Судом з матеріалів справи встановлено, що позивач дотримався передбачених ч. 6 ст. 118 ЗК України вимог до клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, а саме додано графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, зазначено цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри, долучив копію паспорта (а.с.8-18).

Згідно з ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 вказаного Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказана норма кореспондує ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, згідно з якою відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17, від 27 березня 2018 року в справі № 463/3375/15-а, від 10 липня 2018 року в справі № 806/3095/17.

Згідно з змістом відповіді від 06.11.2019 №2403-4780 Управління земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради на заяву від 16.10.2019 №3-В-123555/АП-2403 судом встановлено, що позивача повідомлено про те, що запропонована позивачем до закріплення земельна ділянка входить в межі земельної ділянки, яку запропоновано закріпити за ОКСТ "Об`єднання" з метою надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва (а.с.20).

Отже, підстав для відмови у наданні відповідачем дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку згідно поданої позивачем заяви від 16.10.2019, судом не встановлено, а такими підставами могли бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Зазначені підстави, як наведено вище, регламентовані положеннями ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України.

Про виключний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки прямо зазначено в Ухвалі Конституційного Суду України " Про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України" від 29 вересня 2015 року N 44-у/2015 (Справа N 2-40/2015).

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 19.01.2016 року (справа №824/167/15-а/21-3690а15).

Суд зазначає, що покликання відповідача на те, що спірну земельну ділянку на яку претендує позивач, запропоновано закріпити за ОКСТ "Об`єднання", на час розгляду справи не підтверджена належними доказами та відповідної документації суду не надано.

Більше того, судом встановлено з матеріалів справи відповідно до інформації наданої Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області у довідці від 29.10.2019 №31-13-0.37-8614/169-19 на заяву від 15.10.2019 №0-8257/0/256-19, де вказано, що земельна ділянка в урочищі Голоско м. Львів згідно представленого плану земельної ділянки відноситься до земель м. Львів які не надані у власність або користування (а.с.27).

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто, для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв`язку з прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, тобто у іншої особи вже виникло право на користування чи власність на земельну ділянку. При цьому захист прав позивача має бути нерозривно пов`язаним з таким фактом, що у особи існує правовий інтерес як власника або як користувача на цю земельну ділянку.

Вирішуючи публічно-правовий спір, суд повинен встановити, в чому полягає порушення прав позивача рішеннями відповідача.

Виходячи з приписів статей 116, 118 ЗК України, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, що фактично вказує про відсутність обтяжень земельної ділянки у такому випадку.

Суд зазначає, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою з приводу відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність або користування (оренду).

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 10 грудня 2013 року (справа № 21-358а13) та від 07 червня 2016 року (справа №21-1391а16).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про зобов`язання Львівської міської ради зупинити, скасувати та не продовжувати будь які дії стосовно передачі бажаної земельної ділянки третім особам шляхом надання дозволу на розробку проекту землеустрою або затвердженням проекту землеустрою, оскільки такі рішення, які є актом індивідуальної дії стосовно третьої особи, не порушують прав позивача.

Передача земельних ділянок в користування передбачає проходження певної процедури з виготовлення проекту землеустрою (або технічної документації у разі надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення), його погодження компетентними органами тощо, що в подальшому є підставою для прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування з цього питання (стаття 123 ЗК України ).

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Водночас згідно із приписами статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. При цьому документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені у статті 126 ЗК України.

В даному випадку, як третя особа так і позивач мають рівне право розробити проекти землеустрою, подальше затвердження яких відбувається із кінцевим визначенням особи, що отримає право власності або користування (оренду) на ділянку.

Тому у відповідача не має підстав вважати пріоритетність того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а відтак - і порушеного права позивача.

Такий висновок викладений Верховним Судом у Постанові від 27 березня 2018 року справа №463/3375/15-а, адміністративне провадження №К/9901/15205/18.

Більше того, суд звертає увагу відповідача, що лист Управління земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради від 06.11.2019 №2403-4780, яким позивачу надано інформації щодо розгляду його звернення, не є рішенням органу місцевого самоврядування про відмову у наданні дозволу на проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Як зазначено в частині першій статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.97 року N 280/97-ВР (надалі - Закон N 280/97-ВР), сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Повноваження відповідних органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 Земельного кодексу України, статтями 26, 33, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону N 280/97-ВР передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до статті 59 Закону N 280/97-ВР рішення місцевої ради приймаються у формі відповідних рішень, прийнятих на сесії місцевої ради.

Представником відповідача не надано суду жодних доказів дотримання відповідачем вказаних вимог Закону N 280/97-ВР при розгляді клопотання позивача щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Судом встановлено, що лист від Управління земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради від 06.11.2019 №2403-4780 за підписом заступника начальника управління не можна ототожнювати із рішенням міської ради у формі відповідних рішень, прийнятих на сесії місцевої ради.

Крім того, суд зазначає, що аналіз положень абзацу 3 частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України дає підстави для висновку, що зацікавлена особа має право замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу протягом одного місяця від дня закінчення місячного строку з часу реєстрації клопотання у відповідному уповноваженому органі. Місячний строк, упродовж якого особа може реалізувати це право, є присічним. Відтак, нездійснення права замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у цей строк призводить до припинення цього права.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.12.2018 року у справі N 509/4156/15-а (адміністративне провадження N К/9901/7504/18) та є обов`язковим для врахування судом в даній справі.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що відмова Львівської міської ради, викладена в листі Управління земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради від 06.11.2019 №2403-4780, в наданні дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, винесена не на підставі та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Суд дійшов висновку, що бездіяльність Львівської міської ради щодо розгляду клопотання позивача від 16.10.2019 є протиправною, оскільки таке клопотання не розглянуто у порядку та спосіб визначений чинним законодавством та за наслідками його розгляду не прийнято рішення компетентним органом.

Суд звертає увагу на особливу важливість принципу "належного урядування", який виокремлює Європейський суд з прав людини. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії", п. 120, "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", п. 51, від 15.09.2009). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії", п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі "Рисовський проти України" (Заява N 29979/04 пп.70,71) суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (п.70 рішення). Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість …Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (п.71 рішення).

З урахуванням даного рішення, відповідач уникнув свого обов`язку щодо належного розгляду клопотання позивача про передачу земельної ділянки безоплатно у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, а тому він же і повинен виправити свою бездіяльність, що цілком відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В позовній вимозі про зобов`язання Львівської міської ради надати позивачу дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшої передачі безоплатно у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку слід відмовити, оскільки Львівська міська рада не розглядала клопотання позивача і рішення у порядку визначеному законом на сесії не приймалося.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Враховуючи вищевказане, з метою захисту прав позивача суд вважає за необхідне зобов`язання Львівську міську раду розглянути заяву ОСОБА_1 16.10.2019 та вирішити питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0.10 гектара в урочищі Голоско м. Львів, з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні

У відповідності до вимог ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача належить задовольнити частково.

Судові витрати з сторін не стягуються, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ухвалив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Львівської міської ради щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 16.10.2019 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою подальшого її безоплатного отримання у приватну власність з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку» орієнтовною площею 0.10 гектара в урочищі Голоско м. Львів.

3. Зобов`язати Львівську міську раду (пл. Ринок, 1, м.Львів, 79008; ) розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) від 16.10.2019 та вирішити питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0.10 гектара в урочищі Голоско м. Львів, з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Судові витрати з сторін не стягуються.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 03.02.2020.

Суддя Коморний О.І.