Справа № 640/20429/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року м. Київ № 640/20429/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом

громадянки республіки Таджикистан ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4

до Державної міграційної служби України

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява громадянки республіки Таджикистан ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Державної міграційної служби України (надалі - відповідач), адреса: 01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 9, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (надалі - третя особа), адреса: 02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4а, в якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №315-19 від 19 серпня 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці республіки Таджикистан ОСОБА_1;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки республіки Таджикистан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що вона діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за політичною ознакою, разом зі своїми неповнолітніми дітьми залишила країну свого походження - республіку Таджикистан у пошуках захисту, прибула до України та звернулась з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

16 жовтня 2019 року поштою позивач отримала повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області №265 від 01 жовтня 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення відповідача №315-19 від 19 вересня 2019 року.

Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню з тих підстав, що, за доводами позивача, влада республіки Таджикистан не здатна забезпечити захист позивачеві від переслідувань, забезпечити позивачеві та її дітям захист від систематичного порушення прав людини.

Як вважає позивач, представники відповідача та третьої особи дослідили інформацію по країні-походження позивача формально.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що позивач, громадянка Республіки Таджикистан, за національністю - таджичка, сповідує сунітський напрям ісламу, рідна мова - таджицька, жодною іноземною мовою не володіє, має початкову освіту, домогосподарка, одружена з громадянином Республіки Таджикистан ОСОБА_5 , у шлюбі з яким народилось 6 дітей, а також наразі позивач перебуває у стані очікування дитини.

Позивач постійно проживала зі своєю родиною у приватному будинку у місті Курган - Тюбе Хатлонської області, Республіка Таджикистан, з її слів встановлено, що вона покинула Таджикистан 13 серпня 2018 року, виїхавши нелегально автобусом до Узбекистану, наступного дня автобусом відправилася до Казахстану (14 серпня 2018 року -16 серпня 2018 року) та після двох днів перебування переїхала автобусом до Російської Федерації до міста Москва (16 серпня 2018 року), через декілька годин залізничним транспортом направилася до Республіки Білорусь до міста Брест (17 серпня 2018 року - 27 жовтня 2018 року). Під час перебування у Республіці Білорусь позивач придбала квитки до Польщі, однак у в`їзді до країни заявниці та її родині було відмовлено прикордонною службою Республіки Польща (понад 20 спроб в`їзду). Також владою Республіки Білорусь було обмежено термін перебування заявниці та її родини на території країни до 10 днів, про що свідчить штамп у паспортах. Після цього позивач намагалася потрапити в Україну, однак прикордонна служба України на кордоні з Республікою Білорусь відмовила заявниці у в`їзді. Після чого заявниця з родиною знову повернулася до Російської Федерації, а саме до міста Смоленськ, звідки через 7 днів поїхала до міста Москва, а потім залізничним сполученням Москва - Харків потрапила до України (03 жовтня 2018 року). З Харкова заявниця переїхала до міста Миколаїв, де перебувала впродовж 3 днів, після чого переїхала до міста Одеси, а через 2 місяці - до міста Києва.

18 лютого 2019 року позивач особисто звернулася до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (надалі - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області) із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На території Таджикистану залишились всі близькі родичі заявниці; у місті Курган - Тюбе постійно проживає мати, три брати та сестра позивача.

Основним мотивом виїзду із Республіки Таджикистан заявниця вказує чинення тиску владою Таджикистану на її чоловіка через діяльність членів його родини, а саме, через членство у Партії ісламського відродження Таджикистану (далі - ПІВТ) та через активну політичну діяльність брата та сестри чоловіка, які мешкають за межами Таджикистану.

Як вказує представник відповідача, повнолітній син позивача - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та матір чоловіка позивача звернулися із аналогічними заявами до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області.

За твердженнями представника відповідача, звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось із значними зволіканнями, що свідчить про порушення останньою вимог статті 5 Закону. Хоча дана стаття й не несе в собі будь - яких санкцій щодо порушення строку подання заяви, як вважає представник відповідача, проте, відображає рівень побоювання заявника зазнати переслідувань чи серйозної шкоди.

Також, представник відповідача вказує на наступні обставини:

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (надалі - заява) від 18 лютого 2019 року позивач зазначила, що не може повернутись до країни свої громадянської належності через побоювання зазнати переслідувань з політичних причин, а саме, зазначила, що її чоловік вказав на необхідність залишення Таджикистану через здійснення сильного тиску на нього та можливості арешту.

Крім того, позивач повідомила, що вона та всі її найближчі родичі є членами ПІВТ.

Під час співбесіди 06 березня 2019 року заявниця повідомила, що вона була членом ПІВТ, але мало що знає, на підтвердження факту свого членства у ПІВТ позивачем надано копію листа, який виданий 17.08.2018 року головним офісом ПІВТ та підписаний головою ПІВТ про те, що ОСОБА_1 , дійсно є членом ПІВТ та невісткою ОСОБА_7 , одного з 5 засновників ПІВТ.

Після заборони діяльності партії на території Таджикистану у вересні 2015 року батько чоловіка позивача тривалий час проживав у Таджикистані. Влада країни повернула йому раніше вилучені паспортні документи, після чого у серпні 2017 році він разом зі своєю другою родиною (дружиною та 7 дітьми від другого шлюбу) покинув країну і попросив притулку у Республіці Польща.

На час звернення позивача до міграційного органу, як зазначає представник відповідача, батько чоловіка позивача перебував у процедурі розгляду його заяви про визнання біженцем компетентним органом Польщі та проживав з родиною у таборі для біженців, а 22 березня 2019 року після тривалого лікування помер у лікарні міста Модлін, похований неподалік міста Варшави. Родина батька наразі проживає у Польщі.

Також, представник відповідач послався на те, що у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18 лютого 2019 року, позивач вказала, що боїться повертатись до Таджикистану через те, що її чоловік, його батько, брат та його сестра, а також вона сама є членами ПІВТ.

При цьому, представник відповідача зазначає, що позивач повідомила про те, що «в той час, як батько чоловіка, брат і сестра перебували на території Таджикистану, з боку органів влади, КДБ було менше уваги. Після того, як батько чоловіка, брат і сестра покинули територію Таджикистану, на її чоловіка та всю їх сім 'ю почали здійснювати тиск, у позивача та її сім`ї виникли проблеми, проте, як стверджує представник відповідача, позивач не повідомила фактів, які б свідчили про будь - які ворожі дії проти неї, або загрози для неї у Таджикистані як до виїзду з цієї країни, так і після цього.

Свою заяву позивач обґрунтовує виключно тим, що загроза з боку влади Таджикистану у особі КДБ існує для її чоловіка, який перед виїздом нібито піддавався сильному тиску з боку КДБ через своїх близьких родичів - активних членів ПІВТ, які проживають за кордоном. Під час проведення із заявницею співбесід (протоколи від 06.03.2019 та 29.05.2019) вона також не повідомила жодних фактів про її переслідування, або про загрози у Таджикистані особисто для неї. Як і у заяві, як причину свого виїзду (разом з дітьми) з країни походження вона вказувала виключно на тиск, якого нібито зазнавав її чоловік.

Крім цього, як зазначає представник відповідача, у контексті оцінки ступеню небезпеки для заявниці у разі повернення до Таджикистану важливим, на думку представника відповідача, є те, що вона не повідомляє про жодні утиски чи переслідування будь-кого з її близьких родичів (мати, три брати та сестра), які залишилися у Таджикистані.

Також, представник відповідача наголошує на тому, що права позивача у Таджикистані не порушувались, і небезпеки для неї від дій представників державних органів на території Таджикистану не було і немає.

У зв`язку з вищевикладеним, представник відповідача стверджує, що немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Рішенням Державної міграційної служби України від 19 вересня 2019 року №314-19 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням вищевикладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, представник позивача у відповіді на відзив послалась на те, що оскаржуване рішення не відповідає матеріалам особової справи та інформації про країну походження, оскільки на час звернення позивача до відповідача з відповідною заявою, позивач надала достатньо доказів, які свідчили про існування ризику переслідувань її за ознакою віросповідання та належності до певної релігійної групи та політичних переконань з боку влади Таджикистану у разі її повернення до країни походження.

Також, представник позивача вказує, що відповідач не поцікавився ситуацією у країні походження позивача під час прийняття оскаржуваного рішення, не прийняв до уваги, що позивач не може реалізувати в Таджикистані своє право на свободу думки та віросповідання, вираження своїх політичних поглядів та виразити свої релігійні вподобання, а тому зазнає переслідувань.

Для позивача, як стверджує її представник, не важливо в якій країні знайти притулок.

Таким чином, представник позивача, що відповідачем не повно та не всебічно розглянуто матеріали стосовно позивача, а тому просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Третя особа письмових пояснень на позовну заяву суду не надала з невідомих причин.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (надалі - Закон України від 08.07.2011 № 3671-VI)

Відповідно до частини 1статті 5 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 2 статті 13 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; відбути до визначеного місця тимчасового проживання у разі одержання направлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту; проходити медичне обстеження на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту; з`являтися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, у визначений ним строк; повідомляти центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про свої поїздки за межі адміністративно-територіальної одиниці України, на території якої вона проживає.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань

Аналіз наведених норм чинного законодавства дозволяє суду дійти висновку, що умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Суд зауважує, що при розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21 жовтня 1999 року №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI.

За змістом частини 1 цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI Рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 18 лютого 2019 року позивач звернулась до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області з заявою про визнання її та її неповнолітніх дітей біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Як на підставу для надання їй та її дітям статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту позивач вказала, що вона не може повернутися до країни своєї громадянської належності, тому що їй загрожує небезпека щодо свободи через політичні погляди, а також послалась на те, що її чоловік, його батько та його сестра та вона сама є членами партії Ісламського відродження Таджикистану «Нахзад».

Обґрунтовуючи свої побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою політичних переконань позивач, посилається на те, що після того, як батько, брат та сестра її чоловіка покинули територію Таджикистану, з боку органів влади на її чоловіка та всю їх сім`ю почали здійснювати тиск. Також вказала й на те, що вони разом з чоловіком вирішили, що всією сім`єю покинуть країну, оскільки залишатися там небезпечно.

В той же час, суд зазначає, що позивач, в свою чергу, не зобов`язана обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Проте, відповідно до пункту 80 Керівництва УВК ООН СБ наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, сама по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця. Шукач захисту повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання.

Під час співбесіди (протокол від 06 березня 2019 року), яка проводилась в присутності перекладача ОСОБА_8 , остання повідомила, що вона залишила країну постійного проживання 13 серпня 2018 року, перетнула кордон з Україною легально, країна, яка була пунктом призначення - Польща.

Також, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що остання разом зі своїми неповнолітніми дітьми намагалась потрапити до Польщі близько 20 раз, проте, у перетині кордону з Польщею їй було відмовлено, про що свідчать відповідні штампи у паспортах.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження можливої загрози життю, або переслідувань, або вчинення тиску ані під час звернення до органу міграційної служби, ні під час розгляду та перевірки її заяви міграційним органом, або під час розгляду справи позивач не надала.

Натомість, в ході проведення співбесід позивач вказувала, що саме на неї та її рідних (її матері, братів та сестер) тиску з боку влади у країні її походження не було, до адміністративної або кримінальної відповідальності її не притягували, стосовно неї не було переслідувань.

Крім того, позивач вказувала й на те, що єдиною обставиною, з якої вона змушена була покинути країну походження є те, що її чоловіка часто забирали на допити, не давали йому працювати.

За наслідками аналізу інформації з відкритих джерел щодо діяльності політичної партії ПІВТ міграційний орган дійшов до висновку про відсутність у позивача достатніх підстав для побоювань стати жертвою переслідувань за свої політичні погляди.

Міграційними органом проаналізовано відкриті інформаційні джерела та відомості надані позивачем, в яких відсутні посилання щодо застосування тортур або переслідувань відносно позивача. Заявник не отримала вироків суду про застосування до неї смертної кари, арешту та інших обмежень, а також вільно та легально покинула територію Таджикистану, про що позивач вказувала під час проведення співбесід.

У ході проведення співбесіди заявник повідомила, що проти неї не висувались будь-які обвинувачення з боку правоохоронних органів та не відкрито кримінальної справи.

Позивач під час звернення за захистом не повідомила достатніх даних про побоювання зазнати серйозної шкоди у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження у разі повернення до країни громадянської належності.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що станом на момент звернення позивача із заявою, у Таджикистані відсутній збройний конфлікт, що дає підстави вважати про відсутність загроз життю та здоров`ю позивачу внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту у випадку її повернення до країни походження.

Суд також наголошує, що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження є реальними.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існував на момент залишення нею країни походження, в тому числі, з урахуванням країни походження позивача та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.

На підставі викладеного, суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 19 вересня 2019 року №315-19 про відмову у визнанні громадянки Таджикистану Садурдінової Гулпарі Абдурахмоновні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та у спосіб, визначений чинним законодавством України.

Таким чином, позивачем не доведено будь-якого конкретного факту про можливі утиски через політичні погляди щодо неї в країні походження, а відповідні твердження не можуть розцінюватись як переслідування та загроза її життю по політичним причинам.

Також, не надано фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім`ї, не надано доказів причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

Крім того, суд зазначає й про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

Оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Зважаючи, що у задоволенні позову позивача, відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянки республіки Таджикистан ОСОБА_1 Абдурахмоновни, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова