Справа № 160/5883/19
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2020-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 січня 2020 року м. Дніпросправа № 160/5883/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні в м. Дніпрі

апеляційні скарги Національного Банку України,

Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року (головуючий суддя Златін С.В.) в адміністративній справі

за позовом Приватного акціонерного товариства "Гарант Метиз Інвест"

до Національного Банку України

третя особа Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк"

про визнати протиправними дії та нечинним рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Гарант Метиз Інвест» (далі - Позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Національного Банку України (далі Відповідач), третя особа Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі Третя особа), в якому просило суд:

- визнати протиправними дії Національного Банку України в частині винесення рішення від 13 грудня 2016 року №105 Комісії з питань визначення пов`язаних із банком осіб і перевірки операцій банків із такими особами Національного банку України щодо визнання Приватного акціонерного товариства «Гарант Метиз Інвест» пов`язаною з Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» особою;

- визнати протиправним та нечинним рішення Комісії з питань визначення пов`язаних із банком осіб і перевірки операцій банків із такими особами Національного банку України від 13 грудня 2016 року №105 в частині визнання Приватного акціонерного товариства «Гарант Метиз Інвест» пов`язаною з Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» особою.

В обґрунтування позовної заяви, зокрема, зазначено наступне: 1) Законом України «Про Національний банк України» не визначено право Правління Національного банку України делегувати свої повноваження Комісії з питань визначення пов`язаних із банком осіб і перевірки операцій банків із такими особами Національного банку України, яка прийняла оскаржуване рішення, що є порушенням статті 19 Конституції України; 2) позивача не було повідомлено про факт прийняття оскаржуваного рішення та про його підстави; 3) позивач не є пов`язаною з ПАТ КБ «Приватбанк» особою, у т.ч. не був пов`язаною особою станом на 13.12.2016 року, оскільки не підпадає під ознаки пов`язаних осіб, зазначених в ч.1 ст. 52 Закону України «Про Національний банк України»; 4) ПАТ КБ «Приватбанк» не надав доказів, що останнє виконало оскаржуване рішення відповідача та вніс позивача до власного переліку пов`язаних із банком осіб; 5) відповідач не зазначає причинно-наслідковий зв`язок фактів, що власником істотної участі банку був ОСОБА_1 , а кінцевими бенефіціарами позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та яким чином, з чийого боку здійснювався вплив на операції, в чому це полягало, та чим підтверджується; 5) обставина, що позивач є тривалий час клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк», жодним чином не є підтвердженням пов`язаності; 6) оскаржуване рішення відповідача не містить фактичного обґрунтування причин визнання позивача пов`язаною із ПАТ КБ «Приватбанк» особою; 7) пунктом 9 ч.1 ст. 52 Закону України «Про банку і банківську діяльність» визначено дві ознаки, яким повинна відповідати пов`язана із банком особа: будь-яка особа, через яку провадяться операції в інтересах осіб, які вказані у ч.1 ст. 52 вказаного вище закону України, та на яку здійснюється вплив під час проведення такої операції через трудові, цивільні та інші відносини; таким чином, через позивача повинні проводитись операції в інтересах банку, та на нього повинен здійснюватися вплив під час проведення цих операцій; відповідачем не надано доказів, що свідчать про здійснення операцій позивача в інтересах банку та вплив під час проведення цих операцій; 8) відповідачем та третьою особою не надано суду інформацію про те, які саме документи були на розгляді у Комісії з питань визначення пов`язаних із банком осіб і перевірки операцій банків із такими особами Національного банку України під час прийняття оскаржуваного рішення відносно позивача; 9) та обставина, що працівники ПАТ КБ «Приватбанк» одночасно працювали і у позивача не є доказом пов`язаності, оскільки відсутні докази здійснення будь-якого впливу цими особами на операції позивача; ПАТ КБ «Приватбанк» не надано доказів, що ці особи впливали на рішення органів банку при наданні кредитів позивачу.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року по справі №160/5883/19 адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Гарант Метиз Інвест» до Національного Банку України, третя особа Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», про визнати протиправними дії та нечинним рішення задоволено повністю (т. 7, а.с. 164-175).

Відповідач Національний Банк України, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (т. 7, а.с. 181-211).

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що рішення №105 Національним банком прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законом України «Про Національний банк України» та не містить жодного посилання на застосування відносно Позивача будь-якого виду відповідальності чи встановлення якихось обмежень та/або заборон, що свідчить про відсутність порушеного права Позивача, яке має бути поновлене судовим рішенням в межах спірних правовідносин.

Третя особа - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржило його в апеляційному порядку (т. 7, а.с. 221-243).

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що жодного заходу впливу ані Відповідачем, ані Третьою особою станом з 13.12.2016 до моменту ухвалення оскаржуваного рішення не було застосовано до Позивача та матеріали справи не містять доказів реальних обмежень або порушень прав або законних інтересів Позивача внаслідок прийняття спірного Рішення №105, що свідчить про відсутність порушеного права Позивача, яке має бути поновлене судовим рішенням в межах спірних правовідносин.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу Третьої особи, в якому останній просить суд апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив обґрунтовано, зокрема тим, що, в даному випадку, Позивачем оскаржено рішення Відповідача щодо визнання його пов`язаною з Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» особою не у зв`язку з наявністю законодавчих обмежень для осіб, визнаних пов`язаними з Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», а лише внаслідок визначеного ст. 52 Закону України «Про банки та банківську діяльність» права оскаржити відповідне рішення Національного Банку України незалежно від застосування відповідальності.

Позивач, також, подав відзив на апеляційну скаргу Відповідача, в якому просив суд апеляційну скаргу Національного Банку України залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Мотивуючи відзив, Позивач зокрема зазначив про те, що положення ч. 4 ст. 52 Закону України «Про банки та банківську діяльність», які встановлюють право особи оскаржити рішення Національного Банку України про її визначення пов`язаною з банком, не визначають можливість такого оскарження в залежності від застосування відповідальності або інших обмежень.

Відповідач, який був належним чином сповіщений про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання 15 січня 2020 року свого представника не направив, при цьому, направив на електронну пошту суду апеляційної інстанції клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що станом на дату подання зазначеного клопотання у Національного Банку України тимчасово відсутня можливість з об`єктивних причин забезпечити представництво своїх інтересів в судах через адвоката чи іншу уповноважену особу в порядку самопредставницва.

Суд апеляційної інстанції, з урахуванням думки представника Третьої особи та представників Позивача, кожного окремо, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання та відкладення розгляду справи на 29 січня 2020 року о 11:00 год.

Відповідач, який був належним чином сповіщений про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання 29 січня 2020 року свого представника не направив, при цьому 28 січня 2020 року на електронну пошту суду апеляційної інстанції направив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що 29 січня 2020 року уповноважені представники Національного Банку України будуть задіяні в інших судових справах.

За таких обставин, колегія суддів, з урахуванням думки представника Третьої особи та представників Позивача, кожного окремо, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення такого клопотання з огляду на його безпідставність та ухвалила розглянути справу без участі учасників справи, які не з`явились.

Відповідач в апеляційній скарзі заявив клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні, з огляду на те, що є необхідність збереження інформації, що становить банківську таємницю.

В судовому засіданні 29 січня 2020 року суд апеляційної інстанції, з урахуванням думки представника Третьої особи та представників Позивача, кожного окремо, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення такого клопотання у зв`язку з:

- відсутністю ризику розголошення таємної чи іншої інформації, що охороняється законом, та не наданням Відповідачем доказів наявності у даній адміністративній справі винятків з вимоги забезпечення відкритості судового розгляду, встановленої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- відмовою в задоволенні аналогічного клопотання в даній справі судом першої інстанції та відсутністю в поданих Відповідачем та Третьою особою апеляційних скаргах зауважень щодо незгоди з такою відмовою суду першої інстанції у задоволенні клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні.

На електронну пошту суду апеляційної інстанції, також, надійшло клопотання Відповідача про зупинення провадження у даній справі, з огляду на подібність позовних вимог у справі №826/20221/16, яка перебуває на розгляді Великої Палати Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції, з урахуванням думки представника Третьої особи та представників Позивача, кожного окремо, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення такого клопотання у зв`язку з тим, що в межах адміністративної справи №826/20221/16 розглядаються, зокрема, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування Рішення №105 в частині визнання Позивачів по справі №826/20221/16 пов`язаними з ПАТ «КБ «Приватбанк» особами, що свідчить про відсутність впливу рішення, яке буде прийнято Великою Палатою Верховного Суду за наслідками розгляду справи №826/20221/16 на рішення у даній справі, так як при розгляді справи №826/20221/16 визначення правомірності чи протиправності прийняття Комісією Рішення №105 в частині визнання Приватного акціонерного товариства «Гарант Метиз Інвест» пов`язаною з Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» особою не входить до предмету дослідження.

В судовому засіданні представник Третьої особи вимоги апеляційної скарги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та апеляційної скарги Національного Банку України підтримав у повному обсязі.

Представники Позивача, кожен окремо, проти вимог апеляційних скарг Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та Національного Банку України заперечили.

Заслухавши пояснення представників Третьої особи та Позивача, кожного окремо, дослідивши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Рішенням Комісії Національного банку України з питань визначення пов`язаних із банками осіб і перевірки операцій банків з такими особами «Про визначення осіб пов`язаними з ПАТ КБ «Приватбанк» №105 від 13 грудня 2016 року Приватне акціонерне товариство «Гарант Метиз Інвест» () було визнано пов`язаною із ПАТ КБ «Приватбанк» особою та визначено тип пов`язаності за №529 (т. 1, а.с. 45).

Вказане Рішення прийнято за результатами розгляду Пропозиції, підготовленої Управлінням моніторингу пов`язаних з банками осіб, відповідно до вимог Положення про визначення пов`язаних із банком осіб, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12 травня 2015 року №315 та Положення про Комісію з питань визначення пов`язаних осіб і перевірки операцій банків з такими особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 31 липня 2015 року №506 щодо визначення пов`язаних із ПАТ КБ «Приватбанк» осіб та прийняття відповідного рішення (т. 1, а.с. 46).

Відповідно до Рішення №105 від 13 грудня 2016 року Приватне акціонерне товариство «Гарант Метиз Інвест» () визнано пов`язаною з ПАТ КБ «Приватбанк» особою за ознакою пов`язаності №529, передбаченою п. 9 ч. 1 ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а саме: будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини.

Підставами для визначення Приватного акціонерного товариства «Гарант Метиз Інвест» пов`язаною особою за кодом пов`язаності № 529 визначено наступне: в період видачі та користування Приватним акціонерним товариством «Гарант Метиз Інвест» кредитними коштами ПАТ КБ «Приватбанк», членами правління Приватного акціонерного товариства «Гарант Метиз Інвест», його ревізійної комісії та наглядової ради одночасно були працівники ПАТ КБ «Приватбанк» (Мельникова С.В., ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 ), тобто ПАТ КБ «Приватбанк» здійснювало вплив на Позивача через його контролюючі органи, шляхом призначення своїх працівників.

Судом встановлено, що Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» погодилось зі змістом Рішення №105 від 13 грудня 2016 року та не подавало до Національного банку України відомостей на його спростування, що не заперечується учасниками справи.

Не погодившись з прийнятим Відповідачем Рішенням №105 Позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-III; Положення про визначення пов`язаних із банком осіб, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12 травня 2015 року №315; Положення про Комісію з питань визначення пов`язаних осіб і перевірки операцій банків з такими особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 31 липня 2015 року №506.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що доводи Відповідача та Третьої особи про те, що мали місце порушення при вирішенні питання про надання кредитів Позивачу та наявність «пільгових умов» кредитування не є доказом пов`язаності згідно Закону України «Про банки і банківську діяльність» та є питанням відповідальності лише банку, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Тобто, у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке порушує безпосередньо права чи обов`язки позивача.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").

Поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Зазначене свідчить про те, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень цих прав на момент звернення до суду. Таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року №2121-III (в редакції чинній на момент прийняття спірного Рішення) визначено, що Національний банк України при здійсненні банківського нагляду має право визначати пов`язаними з банком особами фізичних та юридичних осіб, зазначених у пунктах 1-9 частини першої цієї статті, за наявності ознак, визначених у нормативно-правових актах Національного банку України, з урахуванням характеру взаємовідносин, операцій та наявності інших зв`язків із банком. Про таке рішення Національний банк України не пізніше наступного робочого дня повідомляє відповідний банк. У такому разі особа вважається пов`язаною з банком, якщо банк протягом 15 робочих днів із дня отримання повідомлення Національного банку України про визначення особи пов`язаною з банком не доведе протилежного.

Особа, визначена рішенням Національного банку України пов`язаною з банком особою, чи такий банк можуть оскаржити в установленому законом порядку рішення Національного банку України про визначення особи пов`язаною з банком особою, а в разі притягнення такої особи до передбаченої законом відповідальності - оспорити підстави рішення Національного банку України про її визначення пов`язаною з банком особою.

Положення вказаної статті кореспондуються з п.п. 2 4 Положення про визначення пов`язаних із банком осіб, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12 травня 2015 року №315 (в редакції чинній на момент прийняття спірного Рішення), відповідно до яких Рішення про визначення юридичних або фізичних осіб пов`язаними з банком особами приймає Комісія з питань визначення пов`язаних із банком осіб і перевірки операцій банків із такими особами (далі - Комісія). Національний банк приймає рішення про визначення юридичної або фізичної особи пов`язаною з банком особою кожного разу, коли Національний банк виявляє підстави для цього. Визначення особи не пов`язаною з банком не перешкоджає наступному визначенню такої особи пов`язаною, якщо для цього виникають підстави.

Національний банк не пізніше наступного робочого дня після прийняття рішення про визначення особи (осіб) пов`язаними з банком засобами електронного зв`язку доводить його до відома банку або надсилає його в письмовій формі.

Особа вважається пов`язаною з банком, якщо банк протягом 15 робочих днів із дня отримання такого повідомлення Національного банку про визначення пов`язаною з банком особи не доведе протилежного.

З аналізу вищенаведених норм випливає те, що Комісія з питань визначення пов`язаних із банком осіб і перевірки операцій банків із такими особами Національного банку України в межах здійснення банківського нагляду уповноважена приймати Рішення про визначення юридичних або фізичних осіб пов`язаними з банком особами за наявності ознак, визначених у нормативно-правових актах Національного банку України.

Особа, визначена рішенням Національного банку України пов`язаною з банком особою, має право оскаржити в установленому законом порядку рішення Національного банку України про її визначення пов`язаною з банком особою.

Разом з цим, право оскаржити підстави прийняття рішення Національним банком України про визначення особи пов`язаною з банком особою така особа має лише за умови притягнення її до передбаченої законом відповідальності, що прямо передбачено ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-III.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в межах спірних правовідносин Позивач оспорює не лише Рішення №105 від 13 грудня 2016 року, а і підстави його прийняття, що випливає зі змісту доводів останнього, зазначених в адміністративному позові, відповіді на відзив, відзивах на апеляційні скарги, поданих Позивачем під час розгляду даної справи.

У той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали адміністративної справи №160/5883/19 не містять доказів притягнення Приватного акціонерного товариства «Гарант Метиз Інвест» до відповідальності, у тому числі, внаслідок прийняття Комісією з питань визначення пов`язаних із банком осіб і перевірки операцій банків із такими особами Національного банку України Рішення №105 від 13 грудня 2016 року.

Матеріали справи, також, не містять доказів застосування до Приватного акціонерного товариства «Гарант Метиз Інвест» будь-яких інших заходів впливу чи певних обмежень у зв`язку з прийняттям Відповідачем Рішення №105 від 13 грудня 2016 року.

Позивач обґрунтовуючи своє звернення до суду із позовом у даній справі зазначає про те, що прийняття Відповідачем спірного Рішення №105 має наслідком певні обмеження, які можуть бути застосовані до Приватного акціонерного товариства «Гарант Метиз Інвест», вказуючи при цьому, що, в даному випадку, Рішення №105 оскаржено Позивачем не у зв`язку з наявністю законодавчих обмежень для осіб, пов`язаних з ПАТ КБ «Приватбанк», а лише внаслідок визначеного ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» права оскаржити відповідне рішення Національного банку України не залежно від застосування відповідальності.

Проаналізувавши зазначене колегія суддів дійшла висновку про те, що Позивач помилково ототожнює, передбачені ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», права осіб, визначених пов`язаних із банком особами, на оскарження Рішення №105 від 13 грудня 2016 року та на оскарження підстав прийняття такого Рішення, оскільки право на оскарження підстав прийняття Рішення №105 від 13 грудня 2016 року виникає за певних умов, а саме за умови притягнення особи до передбаченої законом відповідальності.

В даному випадку, визначення Приватного акціонерного товариства «Гарант Метиз Інвест» пов`язаною з ПАТ КБ «Приватбанк» особою є лише діяльністю Відповідача з виконання своїх повноважень по банківському нагляду та регулюванню у банківській сфері, яка сама по собі не створює для Позивача правових наслідків у вигляді зміни або припинення його прав та не породжує для нього обов`язкових юридичних наслідків.

В ході апеляційного розгляду справи представники Позивача не змогли пояснити суду в чому саме було порушене право Позивача, а лише акцентували увагу, що певні обмеження в діяльності Приватного акціонерного товариства «Гарант Метиз Інвест» можуть наступити в майбутньому.

Вищевикладені обставини свідчать про те, що, в межах спірних правовідносин права та інтереси Приватного акціонерного товариства «Гарант Метиз Інвест» жодним чином не порушені, оскільки станом на момент розгляду справи судом першої інстанції, внаслідок прийняття Відповідачем Рішення №105 від 13 грудня 2016 року, до Позивача не було застосовано будь-яких правових наслідків прийняття такого рішення, зокрема притягнення до відповідальності, що, у свою чергу, свідчить про відсутність умов, передбачених ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», для оспорювання підстав прийняття Відповідачем Рішення №105 від 13 грудня 2016 року.

Підсумовуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що оспорюване рішення Відповідача є таким, що не створює для Позивача правових наслідків і не впливає на його конкретні права та/чи інтереси від прийняття такого рішення, тобто, не є рішенням (актом) суб`єкта владних повноважень в розумінні п. 19 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому підстави для задоволення адміністративного Приватного акціонерного товариства «Гарант Метиз Інвест» у даній справі відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, однак зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення позовних вимог прийнято з порушенням норм процесуального права, тому рішення суду першої інстанції у цій справі підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 310, 317, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного Банку України - задовольнити.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року по справі №160/5883/19 - скасувати.

В задоволенні позову - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

В повному обсязі постанова складена 05 лютого 2020 року.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова