Справа № 540/2693/19
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2020-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/2693/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтовича І.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі про визнання дій протиправними та зобов`язання надати щорічну основну відпустку,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд із адміністративними позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (далі - відповідач) в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо ненадання позивачу щорічної основної відпустки за 2014 та 2017 роки тривалістю 37 календарних днів та зобов`язати відповідача надати позивачу щорічну основну відпустку тривалістю 37 календарних днів за 2014 та 2017 роки.

Позовна заява обґрунтована наступними обставинами. З 11.05.2018 позивач займає посаду начальника відділу протидії обігу підакцизних товарів оперативного управління Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі. На переконання позивача, останні роки відповідач порушив його конституційні права шляхом ненадання чи надання не в повному обсязі щорічної відпустки. Відповідно до довідки від 05.12.2019 позивач має право на відпустки за минулі роки роботи, а саме: за 2014 рік тривалістю 12 діб; за 2017 рік тривалістю 25 діб; за 2018 рік тривалістю 40 діб та за 2019 рік тривалістю 40 діб. Починаючи з вересня 2019 року позивач п`ять разів звертався до відповідача з проханням надати невикористану частину відпустки за минулі роки служби, починаючи з 2014 року. Проте, на всі звернення позивача відповідачем надано, на його думку, необґрунтовані відмови, які суперечать діючому законодавству України та ратифікованим Державою Україною міжнародним нормативно-правовим актам.

Представником відповідача подано до суду відзив на адміністративний позов відповідно до якого проти позову заперечує із наступних підстав. Так, позивачем починаючи з вересня 2019 року подано рапорти про надання йому відпусток. За результатами розгляду рапорту, керівництвом оперативного управління (структурного підрозділу, в якому проходить службу позивач) надано відповідь відповідно до якої заперечує щодо їх реалізації. Дана відповідь обґрунтована тим, що було прийнято рішення про недоцільність надання позивачу ще однієї відпустки, оскільки позивач вже перебував у щорічній плановій відпустці з 10.06.2019 по 27.06.2019. Вважає, що надання позивачу відпустки поза графіком, затвердженим на відповідний період, є правом відповідача, а не його обов`язком.

15.01.2020 позивач подано відповідь на відзив в якому зазначив, що на його думку у відзиві на адміністративний позов відповідач не спростував його тверджень та аргументів. Зазначив, що відповідач у відзиві помилково посилається на норми законодавства України, які регулюють правовідносини не пов`язані з суттю та обставинами справи. Так, відповідач посилається на ст.79 Кодексу законів про працю України та ст.10 Закону України «Про відпустки в частині не врегулювання процесу узгодження надання планової щорічної відпустки та становлення конкретного періоду відпустки, яку роботодавець зобов`язаний надати працівнику. В даній ситуації, предметом спору є не щорічна планова відпустка за 2019 рік, а невикористані частині відпустки за минулі роки, а саме за 2014 рік та 2017 рік.

Ухвалою від 13.12.2019 вказаний позов залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків. Ухвала суду виконана, недоліки позову усунуті.

Станом на 20.12.2019 позивач вимоги ухвали суду від 13.12.2019 виконав в повному обсязі .

Ухвалою суду від 20.12.2019 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі. Судове засідання призначено на 20.01.2020 о 09:15 год.

20.01.2020 у судовому засіданні оголошено перерву. Судове засідання призначено на 31.01.2020 о11:00 год.

31.01.2020, ухвалено подальший розгляд справи №540/2693/19 здійснити у порядку письмового провадження в межах строків, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до ч.3 ст.194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

На підставі викладених норм процесуального законодавства суд вважає за можливе розглянути дану справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що позивач з 2004 року проходить службу в податковій міліції. З 11.05.2018 року позивач займає посаду заступника начальника відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів оперативного управління Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі.

12.09.2019 року, 15.10.2019 року, 22.10.2019 року, 26.11.2019 року позивач звертався до Голови комісії з реорганізації Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі із рапортами в яких просив надати йому невикористану частину відпустки за 2014 рік тривалістю 12 діб та частину невикористаної відпустки за 2017 рік тривалістю 25 діб.

На зазначені рапорти позивачем отримані відповіді відповідно до яких йому було відмовлено в дані таких відпусток у зв`язку із тим, що згідно графіку відпусток на 2019 рік позивач перебував у щорічній плановій відпустці з 10.06.2019 року по 27.06.2019 року, а тому враховуючи наведене роботодавець вважав надання відпустки недоцільним.

Згідно інформації, наданої начальником по роботі з персоналом, стосовно невикористаних відпусток позивача станом на 05.12.2019 року останній має право на відпустки: за 2014 рік - 12 діб; за 2017 рік - 25 діб; за 2018 рік - 40 діб; за 2019 рік - 40 діб.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо ненадання частин невикористаних щорічних відпусток за 2014 рік та 2017 рік, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Так, статтею 353 Податкового кодексу України визначено, що особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Зокрема, спірні правовідносини між сторонами врегульовані пунктами 49-61 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114.

Відповідно до п. 49 Положення, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються такі відпустки: чергові, короткострокові, через хворобу, канікулярні, у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ, додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

Відповідно до п. 51 Положення, тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно.

Згідно з вимогами п.52 Положення №114, чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року.

Пунктом 53 Положення №114 передбачено, що особам рядового і начальницького складу тривалість чергової відпустки в році вступу на службу в органи внутрішніх справ обчислюється пропорціонально з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби. При цьому особам рядового і начальницького складу, які мають право на відпустку тривалістю 10 діб і більше, видаються проїзні документи для проїзду до місця проведення відпустки і назад, а також надається понад тривалість відпустки час на перебування в дорозі. Відпустка тривалістю менше 10 діб за бажанням особи рядового або начальницького складу може бути надана одночасно з черговою відпусткою в наступному році. Особам рядового і начальницького складу, які мають право на відпустку тривалістю 40 діб і більше, дозволяється, за їх бажанням, використовувати її в два строки. При цьому одна частина відпустки має бути не менше 30 діб.

Відповідно до абз.3 п.55 Пложення №114 за бажанням осіб рядового і начальницького складу, невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Статтею 79 КЗпП України та ст.10 Закону України "Про відпустки" передбачений порядок і умови надання щорічних відпусток. Відповідно до зазначених норм черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Під час складання графіку ураховуються потреби виробництва, особисті інтереси працівників і можливості для їх відпочинку.

Відповідно до ст. 80 КЗпП України у разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом.

З аналізу вищенаведених норм права слідує, що за бажанням осіб рядового і начальницького складу, невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік, яка надається в межах визначеного та погодженого графіку відпусток.

Як вбачається із матеріалів справи позивачу надавалася згідно графіку відпусток на 2019 рік щорічна основана відпустка у період з 10.06.2019 року по 27.06.2019 року, проте рапорту про приєднання до основної щорічної відпустки за 2019 рік, частин невикористаних основних відпусток за 2014 та 2017 рік позивачем не подавалася.

Із рапортами про надання невикористаних частин відпусток за 2014 рік та за 2017 рік, позивач звертався 12.09.2019 року, 15.10.2019 року, 22.10.2019 року, 26.11.2019 року, тобто після використання основної щорічної відпустки за 2019 рік

За таких обставин, суд вважає, що відповідачем правомірно відмовлено позивачу в наданні частин невикористаних основних відпусток за 2014 та 2017 рік, оскільки останнім був порушений порядок отримання частин невикористаних основних відпусток за попередні періоди, який передбачений вищенаведеним Положенням 114.

Статтею 10 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: особам віком до вісімнадцяти років; особам з інвалідністю; жінкам перед відпусткою у зв`язку з вагітністю та пологами або після неї; жінкам, які мають двох і більше дітей віком до 15 років або дитину з інвалідністю; одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків; дружинам (чоловікам) військовослужбовців; ветеранам праці та особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; ветеранам війни, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, а також особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; батькам - вихователям дитячих будинків сімейного типу; в інших випадках, передбачених законодавством, колективним або трудовим договором.

Суд зазначає, що позивачем не зазначено та в матеріалах справи відсутні докази того, що останній підпадає під категорію осіб, вказану у вищенаведеній нормі права, а тому у відповідача відсутній імперативний обов`язок по наданню позивачу відпустки в будь-який зручний для нього час.

Щодо посилання позивача на те, що протягом 2014 року, 2017 року, 2018 року та 2019 року відповідач порушує право на отримання щорічної планової відпустки повної тривалості, суд зазначає наступне.

На виконання протокольної ухвали суду від 20.01.2020 року відповідачем були надані суду рапорти, які подавалася позивачем для отримання відпусток та відповідно накази про надання таких відпусток за період з 2014-2019 роки.

Як вбачається із вищенаведених рапортів, позивач звертаючись до роботодавця за власним бажанням клопотав про надання йому основних відпусток за вказаний період, не повної тривалості.

Враховуючи наведене, доводи позивача що протягом 2014 року, 2017 року, 2018 року та 2019 року відповідач порушує право на отримання щорічної планової відпустки повної тривалості, на думку суду, не можуть бути враховані, оскільки як зазначалося вище позивач за власним бажанням клопотав про надання йому таких відпусток не повної тривалості.

Твердження позивача, що такі рапорти подавалися у зв`язку з тим, що на той час існувала така практика, що роботодавцем не надавали відпустку повної тривалості, суд не приймає, оскільки це не позбавляло права позивача подати рапорт на отримання відпустки повної тривалості та відповідно у разі не задоволення такого рапорту оскаржувати таку відмову в установленому законом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованим, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя І.І. Войтович

кат. 106020000