Справа № 810/4545/18
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2020-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/4545/18 Головуючий у І інстанції - Василенко Г.Ю.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, згідно з ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій, -

В С Т А Н О В И Л А:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Київській області, в якому просила:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 01.06.2018 року № та від 01.06.2018 року № ;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 27.07.2018 року № Ф-;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Київській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 27.07.2018 року № .

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначила, що висновки податкового органу про заниження суми чистого доходу на загальну суму 464 373,26 грн., що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2015-2016 роки на загальну суму 80438,70 грн. є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. Вказала, що відповідач невірно обрахував податкові зобов`язання, помилково включивши в обсяг її доходу транзитні кошти від експедиторської діяльності. При цьому, позивач зауважила, що у разі надання суб`єктом господарювання послуг транспортного експедирування, доходом є лише сума його винагороди, в той час у плату експедитору не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов`язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування. Також, Позивач стверджує про помилковість висновків податкового органу щодо заниження єдиного соціального внеску та військового збору, внаслідок неправомірного збільшення їй суми чистого доходу за перевіряємий період. Позивач звертала увагу на те, що в акті перевірки не викладено зміст порушень податкового законодавства з посиланням на первинні документи та докази, що підтверджують наявність факту порушення. Відтак, на думку Позивача, рішення податкового органу є незаконними, оскільки при їх прийнятті Відповідачем невірно встановлено факти та застосовано норми закону.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 01 червня 2018 року № та № .

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 27 липня 2018 року № Ф-.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДФС у Київській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 27 липня 2018 року № .

Не погоджуючись з постановленим рішенням, Головне управління ДФС у Київській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Головне управління ДФС у Київській області посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Головне управління ДФС у Київській області вказує на те, що судом першої інстанції не з`ясовані всі обставини справи, не досліджені та не враховані надані до суду докази, тому Відповідач просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року у справі № 810/4545/18.

Позивачем не подавався відзив на апеляційну скаргу.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки учасники справи у судове засідання не з`явились.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець Рокитнянською районною державною адміністрацією Київської області 12.04.2010 року та як платник податків перебуває на податковому обліку у Білоцерківській ОДПІ ГУ ДФС у Київській області.

Основним видом діяльності позивача за КВЕД є 52.29 інша допоміжна діяльність у сфері транспорту.

У період з 25.04.2018 року по 03.05.2018 року посадовими особами Головного управління ДФС у Київській області на підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п.п. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, відповідно до направлень від 25.04.2018 року № 1253, № 1254 та згідно наказу від 18.04.2018 року № 848 проведена документальна позапланова виїзна перевірка фінансово-господарської діяльності з питань дотримання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року.

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено акт від 14.05.2018 року № 390/10-36-13-09/ згідно висновків якого встановлено наступні порушення позивачем вимог податкового законодавства, а саме:

- п. 167.1 ст. 167, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України в частині заниження суми чистого доходу за 2015-2016 роки на загальну суму 464373,26 грн., що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 80438,70 грн., в т.ч. за 2015 рік у сумі 15742,44 грн. та за 2016 рік у сумі 64696,26 грн.

- п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України в частині заниження чистого оподатковуваного доходу від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року на суму 464373,26 грн., що призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності в сумі 6965,60 грн.;

- п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 11 ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в частині заниження чистого доходу з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, що призвело до заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з сум доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок у загальній сумі 37172,96 грн.

Як вбачається з акта перевірки, ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року здійснювала такий вид діяльності як інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, в тому числі за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року на загальній системі оподаткування, а в період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року на спрощеній системі оподаткування, 3 група єдиного податку.

У період з 05.04.2011 року по 03.03.2016 року ФОП ОСОБА_1 була зареєстрована як платник податку на додану вартість.

Так, перевіркою правильності визначення валового доходу, відображеного в податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2015-2016 роки, з даними про суми валових доходів, встановленими в ході перевірки, встановлено, що за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року ФОП ОСОБА_1 занижено валовий дохід за 2015 рік на загальну суму 104949,58 грн. без ПДВ за рахунок не відображення в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік сум доходу, що надійшли на банківський рахунок ФОП ОСОБА_1 від контрагентів-замовників на надання послуг із транспортного експедирування, чим порушено вимоги п. 177.1, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України.

Також, при перевірці правильності визначення витрат, пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності, відображених в податковій декларацій про майновий стан і доходи за 2016 рік, з даними про суми валових витрат, встановленими в ході перевірки, встановлено завищення ФОП ОСОБА_1 валових витрат за 2016 рік на загальну суму 359423,68 грн., чим порушено вимоги п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України.

У зв`язку з цим, контролюючий орган дійшов висновку про те, що Позивачем було занижено суму чистого оподаткованого доходу за 2015-2016 роки на загальну суму 464373,26 грн. та, як наслідок, занижено зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за вказаний період у сумі 80438,70 грн.

Податковим органом встановлено, що у зв`язку із заниженням чистого оподатковуваного доходу, позивачем було занижено базу нарахування єдиного соціального внеску та військового збору, внаслідок чого ФОП ОСОБА_1 не було утримано та перераховано до бюджету військовий збір у розмірі 6965,60 грн. та єдиний соціальний внесок у розмірі 37172,96 грн.

На підставі висновків акта перевірки Головним управлінням ДФС у Київській області прийняті наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 01.06.2018 року № , згідно з яким позивачу визначено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в сумі 80438,70 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 20109,68 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 01.06.2018 року № , згідно з яким позивачу визначено суму грошового зобов`язання з військового збору в сумі 6965,60 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 1741,40 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 01.06.2018 року № Ф-, згідно з якою позивачу необхідно сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37172,96 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 01.06.2018 року № , згідно з яким до позивача застосовано штрафну санкцію в сумі 8871,59 грн.

Вказані рішення були оскаржені Позивачем в адміністративному порядку.

Рішенням ДФС України від 18.07.2018 року № 10359/П/99-99-11-02-02-25 скаргу позивача задоволено частково, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 01.06.2018 року № Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 01.06.2018 року № скасовано та вважати їх відкликаними з дня прийняття даного рішення. Також, вказаним рішенням ДФС України зобов`язала ГУ ДФС у Київській області винести і направити нові вимогу та рішення згідно вимог чинного законодавства.

Головним управління ДФС у Київській області на виконання рішення ДФС України прийнято наступні рішення, а саме:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 27.07.2018 року № Ф-, згідно з якою позивачу необхідно сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37172,96 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 27.07.2018 року № , згідно з яким до позивача застосовано штрафну санкцію в сумі 8871,59 грн.

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленням-рішеннями, рішенням про застосування штрафних санкцій та вимогою про сплату боргу (недоїмки), Позивач звернулась з даним адміністративним позовом до суду першої інстанції.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи Відповідачем не були надані належні та допустимі докази на підтвердження правомірності викладеного в акті перевірки висновку про заниження позивачем оподаткованого доходу, суд першої інстанції дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення від 01.06.2018 року № є протиправним та підлягає скасуванню. Також, неправомірним є також донарахування Позивачу суми єдиного внеску на вказану суму доходу, що тягне за собою також визнання протиправними та скасування оскаржуваних вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 27.07.2018 року № Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій від 27.07.2018 року № . Враховуючи спростування судом першої інстанції правомірності збільшення Відповідачем суми оподатковуваного доходу Позивача, зокрема, за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року в сумі 464373,26 грн., яка була оформлена актом від 14.05.2018 року № 390/10-36-13-09/, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність донарахування Позивачу суми військового збору на вказану суму доходу, що тягне за собою також визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 01.06.2018 року № .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно зі статтею 1 Податкового кодексу України, цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За правилами статті 16 Податкового кодексу України, платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України, платниками податку на доходи фізичних осіб є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регулюються статтею 177 Податкового кодексу України.

Так, згідно п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

За приписами п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати.

Судом першої інстанції, з матеріалів справи встановлено, що у період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року позивач здійснювала господарську діяльність з надання транспортно-експедиторських послуг, про що також зазначено в акті перевірки.

Як вбачається з виписок банку за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, грошові кошти, які надходили на розрахунковий рахунок позивача, в подальшому перераховувались перевізникам в оплату за надані транспортні послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні визначає Закон України від 01.07.2004 року № 1955-IV "Про транспортно-експедиторську діяльність" (далі - Закон № 1955).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1955 транспортно-експедиторська діяльність визначена, як підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів.

Експедитор (транспортний експедитор) - суб`єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування.

Клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору.

Перевізник - юридична або фізична особа, яка взяла на себе зобов`язання і відповідальність за договором перевезення вантажу за доставку до місця призначення довіреного їй вантажу, перевезення вантажів та їх видачу (передачу) вантажоодержувачу або іншій особі, зазначеній у документі, що регулює відносини між експедитором та перевізником.

Статтею 8 Закону № 1955 визначено, що експедитори надають клієнтам послуги відповідно до вимог законодавства України та держав, територією яких транспортуються вантажі, згідно з переліком послуг, визначеним у правилах здійснення транспортно-експедиторської діяльності, а також інші послуги, визначені за домовленістю сторін у договорі транспортного експедирування.

Згідно зі ст. 9 Закону № 1955 за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

У разі залучення експедитором до виконання його зобов`язань за договором транспортного експедирування іншої особи у відносинах з нею експедитор може виступати від свого імені або від імені клієнта.

За договором транспортного експедирування експедитор може організувати перевезення за одним товарно-транспортним документом вантажів кількох різних клієнтів, які прямують з одного пункту відправлення та/чи в один пункт призначення, за умови, що експедитор виступає від імені усіх цих клієнтів як вантажовідправник та/чи вантажоодержувач.

Платою експедитора вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування.

У плату експедитора не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов`язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування.

Системний аналіз даних норм дає підстави для висновку, що у разі надання суб`єктом господарювання послуг транспортного експедирування, доходом є лише сума його винагороди як повіреного (агента), в той час як кошти, що надійшли йому під звіт на виконання умов такого договору (витрати на оплату послуг інших осіб на виконання цих договорів,) до доходу не зараховуються.

Отже, за посередницькі послуги експедитор отримує винагороду від клієнта, яка і є його доходом, при цьому, кошти, які одержуються експедитором від клієнта для виконання або організації виконання визначених договором послуг, вважаються транзитними і право власності на такі кошти до експедитора не переходить.

Таким чином, враховуючи зазначені вище норми, суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що кошти, які надходили Позивачу на його рахунок від контрагентів-замовників на надання послуг із транспортного експедирування, включали як винагороду позивача (кошти за організацію та забезпечення транспортування), так і транзитні кошти (витрати на оплату послуг інших осіб на виконання договорів транспортного експедирування), з чим погоджується колегія суддів.

Фактичність понесених Позивачем транзитних витрат на здійснення господарської діяльності з надання транспортно-експедиторських послуг підтверджується даними банківським виписок за перевіряємий період.

З огляду на викладене, Позивач застосував вірний порядок обрахунку, коли визначив фінансовий результат як різницю між всією сумою коштів, що надійшли йому від клієнтів та документально підтвердженими транзитними витратами.

Крім того, при вирішенні питання щодо правомірності оскаржуваного податкового повідомлення судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до норм статей 77, 78, 86 Податкового кодексу України, з метою забезпечення єдиного порядку відображення результатів документальних перевірок платників податків - фізичних осіб, наказом Міністерства фінансів України від 14.03.2013 року № 395 затверджено Порядок оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами (надалі - Порядок № 395).

Суд першої інстанції правомірно зазначив, що розділом І Порядку № 395 встановлено, що акт - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

За результатами документальної перевірки в акті викладаються всі суттєві обставини діяльності платника податків, які стосуються фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою, з посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані в обліку та підтверджують наявність зазначених фактів.

Водночас, підпунктом 2.3.2.2 Порядку № 395 передбачено, що у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно: чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) діяльності платника податків та операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи з обліку, та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 01 червня 2018 року № , яке прийнято відповідачем у зв`язку з висновком про заниження податку на доходи фізичних осіб, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до змісту акта перевірки, перевіркою правильності визначення валового доходу, відображеного в податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2015-2016 роки, з даними про суми валових доходів, встановленими в ході перевірки, встановлено, що за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року ФОП ОСОБА_1 занижено валовий дохід за 2015 рік на загальну суму 104949,58 грн. без ПДВ за рахунок не відображення в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік сум доходу, що надійшли на банківський рахунок ФОП ОСОБА_1 від контрагентів-замовників на надання послуг із транспортного експедирування, чим порушено вимоги п. 177.1, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України.

Такий висновок податкового органу ґрунтується на тому, що згідно даних банківських виписок за 2015 рік ФОП ОСОБА_1 протягом 2015 року отримано дохід в сумі 104949,58 грн., проте в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік відображено валовий дохід у сумі 0,00 грн.

Також, при перевірці правильності визначення витрат, пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності, відображених в податковій декларацій про майновий стан і доходи за 2016 рік, з даними про суми валових витрат, встановленими в ході перевірки, встановлено завищення ФОП ОСОБА_1 валових витрат за 2016 рік на загальну суму 359423,68 грн., чим порушено вимоги п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України.

Так, у ході перевірки контролюючим органом було встановлено, що у 2016 році до складу витрат згідно податкової декларації про майновий стан та доходи за 2016 рік ФОП ОСОБА_1 включено витрати, які фактично не понесені у 2016 році в сумі 359423,68 грн.

Такий висновок податкового органу ґрунтується на тому, що протягом 2016 року ФОП ОСОБА_1 понесені витрати, що пов`язані із наданням експедиторських послуг та є документально підтвердженими у сумі 809548,68 грн., які згідно банківських виписок оплачений лише на суму 450125,00 грн., відповідно сума фактично неоплачених витрат за 2016 рік становить 359423,68 грн.

У зв`язку з цим, контролюючий орган дійшов висновку про те, що Позивачем було занижено суму чистого оподаткованого доходу за 2015-2016 роки на загальну суму 464373,26 грн. та, як наслідок, занижено зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за вказаний період у сумі 80438,70 грн.

Тобто, за результатами перевірки встановлено заниження податку на доходи фізичних осіб, одержаний від підприємницької діяльності за 2015-2016 роки в сумі 80438,70 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що Позивачем на спростування позиції податкового органу зазначено, що відповідач в Акті перевірки невірно обрахував податкові зобов`язання, оскільки до складу доходів зараховано не експедиторську винагороду, а усі грошові надходження та помилково включено до складу її доходу транзитні кошти від експедиторської діяльності.

При цьому, Позивач звертала увагу на те, що у плату експедитору не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов`язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування.

Суд першої інстанції, з описової частини акта перевірки від 14.05.2018 року № 390/10-36-13-09/ встановив, що зміст встановлених у ході перевірки позивача порушень податкового законодавства зводиться лише до табличного відображення даних платника податків, самостійно задекларованих ним у податкових деклараціях та даних, встановлених у ході перевірки із зазначенням певних розбіжностей. Будь-яких розрахунків виявлених розбіжностей податковим органом не наведено, як і не наведено посилання на певні господарські операції та відповідні первинно-бухгалтерські документи.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наведене вказує на порушення норм чинного законодавства при складанні акта перевірки, оскільки викладені в ньому факти не ґрунтуються на документах первинного бухгалтерського обліку, що є суб`єктивним припущенням перевіряючих та порушенням відповідачем встановленого законодавством порядку проведення перевірки, а викладені відповідачем висновки в акті позивача зроблено без дослідження належних документів, з чим погоджується колегія суддів.

При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що він не наділений повноваженнями замість податкового органу проводити перевірку показників бухгалтерської та податкової звітності суб`єктів господарської діяльності та в ході судового розгляду фактично проводити перевірку. Такі функції належать виключно відповідачу як суб`єкту владних повноважень та фіскальному органу.

Враховуючи встановлені обставини, а також те, що під час розгляду справи Відповідачем не були надані належні та допустимі докази на підтвердження правомірності викладеного в акті перевірки висновку про заниження позивачем оподаткованого доходу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкове повідомлення-рішення від 01 червня 2018 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо висновків податкового органу про неутримання та неперерахування в рахунок бюджету суми єдиного соціального внеску в сумі 37172,96 грн., то колегія суддів зазначає наступне.

Так, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464 визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до ч. 11 ст. 8 Закону № 2464 єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Отже, єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Як встановлено вище, в акті перевірки від 14.05.2018 року № 390/10-36-13-09/ Відповідачем зазначено, що ФОП ОСОБА_1 було порушено вимоги п. 2 ч. 1 ст. 7, ч.11 ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в частині заниження чистого доходу з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, що призвело до заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з сум доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок в сумі 37172,96 грн., в т.ч. за 2015 рік в сумі 14369,96 грн. та за 2016 рік в сумі 22803,00 грн.

Так, зокрема, податковим органом зауважено, що Позивачем за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року занижено суми доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з урахуванням максимальної величини бази нарахування на загальну суму 145062,00 грн., в т.ч. за 2015 рік в сумі 41412,00 грн. та за 2016 рік в сумі 103650,00 грн., що в свою чергу призвело до заниження суми єдиного соціального внеску, що підлягає сплаті до бюджету, в сумі 37172,96 грн.

На підставі такого висновку Відповідачем було прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 27.07.2018 року № Ф- зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37172,96 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій від 27.07.2018 року № на суму 8871,59 грн.

Підставою для прийняття вказаних вимоги та рішення слугували твердження податкового органу про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року на загальну суму 464373,26 грн., і на основі яких було прийнято податкове повідомлення-рішення від 01.06.2018 року № .

Таким чином, враховуючи спростування судом першої інстанції правомірності збільшення Відповідачем суми оподатковуваного доходу Позивача за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року за результатом перевірки, яка була оформлена актом від 14.05.2018 року № 390/10-36-13-09/, колегія суддів погоджується з тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність донарахування Позивачу суми єдиного внеску на вказану суму доходу, що тягне за собою також визнання протиправними та скасування оскаржуваних вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 27.07.2018 року № Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій від 27.07.2018 року № .

Щодо податкового повідомлення-рішення від 01 червня 2018 року № , яке прийнято Відповідачем у зв`язку з висновком про заниження військового збору, то колегія суддів зазначає наступне.

З 1 січня 2015 року набрали чинності зміни, внесені Законом України від 28.12.2014 №71-VІІІ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" до Податкового кодексу України, в частині оподаткування військовим збором доходів фізичних осіб-підприємців.

Так, відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України, а саме:

- фізична особа - резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи;

- фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні.

При цьому, об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст. 163 Податкового кодексу України: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Відповідно до п.п. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходу, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка проводить незалежну професійну діяльність згідно зі статтею 178 цього Кодексу.

Згідно з п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Таким чином, військовий збір нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

В акті перевірки від 14.05.2018 року № 390/10-36-13-09/ Відповідачем зазначено, що ФОП ОСОБА_1 було порушено вимоги п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України.

Так, зокрема, податковим органом зауважено, що Позивачем занижено суму чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року в сумі 464373,26 грн., що в свою чергу призвело до заниження суми військового збору, що підлягає сплаті до бюджету, в сумі 6965,60 грн.

На підставі такого висновку Відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення від 01 червня 2018 року № , відповідно до якого позивачу визначено суму грошового зобов`язання з військового збору в сумі 6965,60 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 1741,40 грн.

Отже, підставою для прийняття вказаного податкового повідомлення-рішення слугували твердження податкового органу про заниження Позивачем чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року в сумі 464373,26 грн., і на основі яких було прийнято податкове повідомлення-рішення від 01.06.2018 року № .

Суд першої інстанції враховуючи спростування правомірності збільшення Відповідачем суми оподатковуваного доходу Позивача, зокрема, за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 в сумі 464373,26 грн., яка була оформлена актом від 14 травня 2018 року № 390/10-36-13-09/, неправомірним є також донарахування Позивачу суми військового збору на вказану суму доходу, що тягне за собою також визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 01 червня 2018 року № , з чим погоджується колегія суддів.

Частиною першою статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надав.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Головного управління ДФС у Київській області викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко

Повний текст складено 04.02.2020 року.