Справа № 260/956/19
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/956/19 пров. № 857/12337/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Кушнерика М. П., Ніколіна В. В.,

з участю секретаря судового засідання - Чопко Ю. Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області в особі Ліквідаційної комісії УМВС в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області в особі Ліквідаційної комісії УМВС в Закарпатській області, Мукачівського міського відділу (з обслуговування м. Мукачева та Мукачівського району) Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, здійснення нарахування та виплати матеріальної допомоги,-

суддя в 1-й інстанції - Маєцька Н. Д.,

час ухвалення рішення - 18.10.2019 року,

місце ухвалення рішення - м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення - 22.10.2019 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області в особі Ліквідаційної комісії УМВС в Закарпатській області, в якому просив стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області в особі Ліквідаційної комісії УМВС в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки за 2005 та 2007 роки в сумі 2536,85 грн; стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області в особі Ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 209502,96 грн; зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 матеріальну допомогу у розмірі його місячного грошового забезпечення на рік за 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011 роки.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з Мукачівського міського відділу (з обслуговування м. Мукачева та Мукачівського району) Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2005 рік тривалістю 37 діб у розмірі 923,14 грн. (дев`ятсот двадцять три гривні чотирнадцять копійок) та за 2007 рік тривалістю 37 діб у розмірі 1613,71 грн. (одна тисяча шістсот тринадцять гривень сімдесят одна копійка) з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. Стягнуто з Мукачівського міського відділу (з обслуговування м. Мукачева та Мукачівського району) Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 26 липня 2011 року по 18 жовтня 2019 року у розмірі 240007,22 грн (двісті сорок тисяч сім гривень двадцять дві копійки) з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що регулювання правовідносин за участю осіб, які працюють (проходять або проходили службу) в органах внутрішніх справ у тому числі і з питань надання відпусток та оплати праці регулюється Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ від 29 липня 1991 року №114. Зазначає, що норми КЗпП на позивача не поширюються, а правовідносини, які передбачають проходження служби в органах внутрішніх справ, не регулюються нормами КЗпП, а законодавством про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, а саме: Законом України «Про міліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Згідно з п.56 цього Положення особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням надається чергова відпустка. Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства. Тобто позивач вправі отримати компенсацію за невикористану відпустку у році звільнення, а саме: у 2011 році. Крім того, звертає увагу, що позивач просить компенсацію за невикористані відпустки за 2005, 2007 роки, а звільнений у 2011 році, а тому право на компенсацію за ці роки немає, оскільки мав право лише на використання відпустки у 2005, 2007 роках, проте таким правом не скористався. Відповідно до первинних бухгалтерських документів особової картки та розрахункового листа, позивачу при звільненні всі виплати було здійснено відповідно до чинного на момент звільнення законодавства, а тому дані позовні вимоги є безпідставними. Також звертає увагу, що відповідно до ст.117 КЗпП України суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини, однак вини відповідача у такій виплаті немає, оскільки відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, а тому підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 26 липня 2011 року відсутні. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач - ОСОБА_1 у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у їх відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 1994 року.

Наказом УМВС в Закарпатській області № 239 о/с від 23 липня 2011 року ОСОБА_1 - оперуповноважений сектору карного розшуку Мукачівського міського відділу УМВС України в Закарпатській області звільнений з органів внутрішніх справ за п. 65 "а" (за віком) з 26 липня 2011 року.

Разом з тим, з довідки Мукачівського міського відділу (з обслуговування м. Мукачево та Мукачівського району) УМВС України в Закарпатській області від 22 листопада 2013 року № 36/26070 вбачається, що позивачем не використано чергову відпустку за 2005 рік.

Крім того, згідно з довідкою Мукачівського міського відділу (з обслуговування м. Мукачево та Мукачівського району) УМВС України в Закарпатській області № 36/30/34 від 31 грудня 2017 року позивачем не використано чергову відпустку за 2007 рік.

Таким чином, з урахуванням вислуги років, невикористана відпустка позивача за 2005 рік становить - 37 діб та за 2007 рік - 37 діб.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позовна вимога позивача про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2005, 2007 роки підлягає задоволенню, оскільки у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, що не було здійснено відповідачем. Крім того, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як похідна від позовної вимоги про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2005, 2007 роки, теж підлягає задоволенню, оскільки позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки виплати цієї компенсації. Разом з тим, щодо позовної вимоги про нарахування та виплату на користь позивача матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення на рік за 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011 роки, то така задоволенню не підлягає, оскільки виплата матеріальної допомоги є правом, а не обов`язком керівника державного органу та залежить від затвердженого кошторисом фонду грошового забезпечення, а у матеріалах справи відсутні накази щодо виплати матеріальної допомоги позивачу.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступних підстав.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт оскаржує рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року в частині задоволення позову щодо стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2005, 2007 роки та про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як похідної від позовної вимоги про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2005, 2007 роки.

Щодо позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2005, 2007 роки та про отримання середнього заробітку за час затримки виплати цієї компенсації, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 №114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Розділом VI вказаного Положення встановлено порядок надання відпусток рядовому і начальницькому складу органів внутрішніх справ.

Відповідно до п.49 Положення № 114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ СРСР і Міністерства внутрішніх справ УРСР; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

У відповідності до п.51 Положення № 114 тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ УРСР, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно.

Відповідно до п.52 Положення №114 чергова відпустка має бути надана протягом календарного року кожній особі рядового або начальницького складу. В особливих випадках з дозволу прямого начальника невикористана чергова відпустка за минулий рік може бути надана в I кварталі наступного року.

Особам рядового і начальницького складу, які захворіли під час чергової відпустки, вона після одужання продовжується на число невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється начальником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого лікарем і начальником (головним лікарем) лікувального закладу.

Згідно з абз.2 п.56 цього Положення особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Колегія суддів звертає увагу, що норми вищезазначеного Положення, які є спеціальними у спірних правовідносинах, передбачають виплату працівнику органів внутрішніх справ, який звільняється, грошової компенсації лише за невикористану у році звільнення відпустку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №808/955/17 (провадження №К/9901/9/7), і відповідно до ч.5 ст.242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , перебуваючи на службі в ОВС, а саме: в Мукачівському РВ та Мукачівському МВ УМВС України в Закарпатській області не використав чергову відпустку у 2005 році, що підтверджується довідкою Мукачівського міського відділу (з обслуговування м. Мукачево та Мукачівського району) УМВС України в Закарпатській області від 22 листопада 2013 року № 36/26070.

Крім того, з довідки Мукачівського міського відділу (з обслуговування м. Мукачево та Мукачівського району) УМВС України в Закарпатській області від 31 грудня 2017 року №36/30/34 вбачається, що позивачем не використано чергову відпустку за 2007 рік.

З врахуванням вислуги років, невикористана відпустка ОСОБА_1 за 2005 рік становить 37 діб та за 2007 рік - 37 діб.

Разом з тим, матеріалами справи стверджується, що позивач із заявою про надання відпустки за 2005 та 2007 роки у вказані Положенням строки не звертався, крім того під час звільнення у 2011 році вимогу про надання компенсації за невикористані відпустки у 2005, 2007 роках відповідачу - Мукачівському міському відділу (з обслуговування м. Мукачево та Мукачівського району) УМВС України в Закарпатській області не пред`являв, і цей факт сторонами не заперечується.

Також, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем при звільненні з позивачем проведено повний розрахунок, жодних зауважень позивачем з цього приводу не виявлялося.

Таким чином, враховуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для виплати компенсації за невикористані дні відпусток у 2005, 2007 роках позивачу, оскільки абз.2 п.56 Положення № 114 передбачає, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства, а тому у задоволенні такої необхідно відмовити, і, як наслідок, необхідно відмовити у задоволенні позовної вимоги про отримання середнього заробітку за час затримки виплати цієї компенсації, оскільки вказана вимога, відповідно до приписів п.23 ч.1 ст.4 КАС України, є похідною.

Разом з тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є підставними та спростовують відповідні висновки суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

Оскільки рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року у справі № 260/956/19 в частині позовних вимог щодо стягнення матеріальної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення за 2003-2011 року не оскаржується в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

Керуючись ст. 242, 243, 246, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області в особі Ліквідаційної комісії УМВС в Закарпатській області задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року у справі № 260/956/19 скасувати, та прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя О. І. Мікула
Судді М. П. Кушнерик
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 03 лютого 2020 року.