Справа № 620/1443/19
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2020-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1443/19 Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого-судді Кучми А.Ю.

суддів Аліменка В.О., Бєлової Л.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 (м. Чернігів, дата складання тексту 24.10.2019) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення з ним повного розрахунку при звільненні;

- стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати у загальній сумі 40 818,41 грн, у тому числі: компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно в сумі 20 640,45 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.04.2019 по 27.05.2019 в розмірі 20 177,96 грн, без утримання із зазначених сум податку з доходів фізичних осіб та військового збору;

- визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 14.04.2016 по 15.04.2019 та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 14.04.2016 по 15.04.2019;

- визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки і зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу, 14.05.2019.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів з ним усіх розрахунків, зокрема, щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, що є порушенням вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Також зауважив, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці і її проведення, у зв`язку зі зростанням споживчих цін, є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Таким чином, невиплата індексації грошового забезпечення втрати частини доходів є обмеженням Конституційних прав позивача та є незаконною. Наказом командира в/ч НОМЕР_1 зобов`язано виплатити на його користь грошову компенсацію за неотримане речове майно, однак станом на день звернення з позовом до суду відповідачем вказані кошти не нараховані. Враховуючи наведене, вважає, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпПУ.

Згідно з відзиву на адміністративний позов під час планування фонду грошового забезпечення військовослужбовцям на 2016-2017 роки, у зв`язку із значним підвищенням з січня 2016 року грошового забезпечення та відсутністю механізму нарахування індексації грошового забезпечення після такого підвищення, Міністерством оборони України до фонду грошового забезпечення виплата індексації грошового забезпечення військовослужбовцям на ці роки не закладалась і відповідно не здійснювалось фінансування такої виплати. Крім того, останнім базовим місяцем для нарахування індексації є березень 2018 року. Стосовно вимог про зобов`язання нарахувати грошову компенсацію за невикористані дні соціальної відпустки зазначив, що з настанням особливого періоду вказані відпуски не надаються, тому підстави для виплати грошової компенсації відсутні. Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначив, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.

Разом з тим, представник в/ч НОМЕР_1 визнав право позивача на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно та зазначив, що вказана компенсація ОСОБА_1 уже виплачена.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 вищевказаний адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 13.06.2016 по 28.02.2018; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 13.06.2016 по 28.02.2018 включно; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14.04.2019; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14.04.2019; стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 27 934, 80 грн; у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 27 934, 80 грн та ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на думку відповідача, повинно відбуватися з урахуванням утримання із зазначеної в рішенні суми 27 934,8 грн податку з доходів фізичних осіб за ставкою 18 відсотків (5028,26 грн) та військового збору 1,5 відсотка (419,02 грн) в сумі 22 487,52 грн.

У відповідності до ст. 308 КАС України колегія суддів переглядає рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 в межах доводів апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 .

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За матеріалами справи позивач з 2017 року є учасником бойових дій, про що йому видано посвідчення від 25.04.2017 серії НОМЕР_2 , та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с. 4).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 у період з 13.06.2016 по 14.04.2019 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується наказами № 117 від 13.06.2016 та № 94 від 15.04.2019 (а.с. 16, 54).

Відповідно до наказу № 94 від 15.04.2019 позивачу належить до виплати грошова компенсація вартості за неотримане речове майно в сумі 20 640,45 грн.

Як вбачається із довідок № 6/338 від 11.09.2019 та № 6/424/1 від 23.05.2019, ОСОБА_1 додаткова відпустка як учаснику бойових дій в 2017-2019 роках не надавалась, грошова компенсація за невикористані дні вказаної відпуски, - не виплачувалась. Також не здійснювалось нарахування індексації грошового забезпечення з 2016 року (а.с. 17, 19).

Вважаючи, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної відпуски, індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за неотримане речове майно, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з В/ч НОМЕР_1 слід стягнути на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата грошової компенсації за неотримане речове майно) за період із 15.04.2019 по день фактичного розрахунку (13.06.2019) у сумі 27 934,80 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з довідки № 263/ф/201 від 07.06.2019 (а.с. 53), розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становить 27 468,76 грн. Тобто, розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 на момент звільнення становив 465,58 грн (27 468,76/59).

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, з в/ч НОМЕР_1 слід стягнути в користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата грошової компенсації за неотримане речове майно) за період із 15.04.2019 по день фактичного розрахунку (13.06.2019) у сумі 27 934,80 грн.

Однак, апелянт вважає, що стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинно відбуватися з урахуванням утримання із зазначеної в рішенні суми 27 934,80 грн податку з доходів фізичних осіб за ставкою 18 відсотків (5 028,26 грн) та військового збору 1,5 відсотка (419,02 грн) в сумі 22 487,52 грн.

У своїй постанові від 30.01.2019 ВП ВС (справа № 910/4518/16) вказала, що за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Така структура заробітної плати закріплена у Податковому кодексі України. Так, у п. 14.1.48 ст. 14 (визначення понять) зазначено, що до заробітної плати для цілей розділу VI (податки та доходи фізичних осіб) цього Кодексу входять основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно з законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до п. 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату № 5 від 13.01.2004 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

У зв`язку з чим, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку із відрахуванням (утриманням) податку з доходів фізичних осіб за ставкою 18 відсотків та військового збору 1,5%, передбачених законодавством України. В даному випадку, посилання апелянта про необхідність застосування такого відрахування, суперечать нормам законодавства та стосуються середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про що в даній справі мова не йде.

Природа виплати середньомісячної заробітної плати за вимушений прогул - є різновидом заробітної плати, а тому підлягає обов`язковому відрахуванню з її виплати податків та обов`язкових платежів. Середній заробіток за час вимушеного прогулу є виплатою заробітної плати працівнику, який через незалежні від нього обставини не міг здійснювати свої посадові обов`язки.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Вказані обставини жодним чином не спростовуються апелянтом.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 05.02.2020.

Головуючий-суддя:А.Ю. Кучма

Судді:В.О. Аліменко

Л.В. Бєлова