Справа № 824/1478/19-а
Суддя: Кушнір Віталіна Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 р. м. Чернівці Справа № 824/1478/19-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнір В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецького міського відділу Управління державної міграційної служби у Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У поданому до суду адміністративному позові ОСОБА_2 (позивач) просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Чернівецького міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області (відповідач) про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну від 30.09.2019 року №2056 громадянину Республіки Вірменія ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що після спливу дворічного терміну перебування у шлюбі з українкою звернувся до відповідача із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україні на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України "Про імміграцію". Однак, рішенням від 30.10.2019р. відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на імміграцію. Позивач зазначає, що Законом України "Про імміграцію" визначено вичерпний перелік підстав коли дозвіл на імміграцію особам не надається, серед яких, обмеження в наданні дозволу на імміграцію особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України. В свою чергу, відповідач вказує, що з листа Управління Державної міграційної служби у Чернівецькій області від 27.11.2019р. вбачається, що таке рішення щодо громадянина Вірменії ОСОБА_1 не приймалося. З указаних підстав, позивач вважає, що відповідачем протиправно винесено рішення про відмову у наданні йому дозволу на імміграцію в Україну без належних на те підстав.

Відповідач подав до суду відзив, відповідно до якого вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Вказує на те, що відповідно до бази даних Державної прикордонної служби України громадянину ОСОБА_4 , відповідно до рішення начальника Одеського прикордонного загону від 08.08.2019р. заборонено в`їзд в Україну строком на 3 роки до 07.08.2022р. Отримавши листа від Держаної прикордонної служби України про наявність заборони в`їзду на територію України вказаному іноземцеві, начальником Чернівецького MB УДМС України в Чернівецькій області прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Вірменія ОСОБА_3 , на підставі п.5 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію». З указаних підстав відповідач вважає, що працівники міграційної служби під час прийняття рішення про відмову позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну діяли із чітким дотриманням норм чинного законодавства.

Ухвалою суду від 06.12.2019р. відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_2 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Вірменії, що підтверджується копією паспорта НОМЕР_2 (а.с.9-12).

Позивач уклав шлюб із громадянкою України ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , актовий запис №430 (а.с.14).

Позивачу видано посвідки на тимчасове проживання в Україні, а саме: серії НОМЕР_4 від 03.05.2017р., терміном дії до 03.05.2018р.; серії ТР№206861 від 22.05.2018р., терміном дії до 22.05.2019р. (а.с.10-12).

По закінченню дії посвідки на тимчасове проживання в Україні, позивач звернувся до Чернівецького міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області із заявою про надання дозволу на імміграцію, однак, рішенням від 30.10.2019р. №2056 йому відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.5 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію».

Позивач вважає прийняте щодо нього рішення протиправним, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

До вказаних правовідносини суд застосовує наступні положення законодавства та робить висновки по суті спору.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011р. №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 №2491-III (далі - Закон №2491-III).

За визначенням ст.1 Закону №2491-IІI, імміграцією є прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрантом - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квотою імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозволом на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів.

При цьому, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України (п.1 ч.3 ст.4 Закону №2491-III).

Порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені у ст.9 Закону №2491-III.

Так, згідно із ч.1 ст.9 Закону №2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою (ч.2 ст.9 Закону №2491-ІІІ).

В силу ч.5 ст.9 Закону №2491-ІІІ для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається (ч.10 ст.9 Закону №2491-ІІІ).

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені в ст. 10 цього Закону. Зокрема, відповідно до п.5 ч.1 ст.10 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію не надається особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України.

Також Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983), який визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Згідно з п.п.3 п.2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Державної міграційної служби - стосовно іммігрантів які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім тих, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Пунктом 9 Порядку № 1983 передбачено, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України «Про імміграцію»; до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із статтею 12 Закону України «Про імміграцію».

Пунктом 14 цього Порядку передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 Порядку №1983 органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст.10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів Служби безпеки України, Робочого апарату Українського бюро Інтерполу та Державної прикордонної служби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

З аналізу наведених положень чинного законодавства слідує, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Встановлення органом державної міграційної служби однієї з обставин, передбачених ст.10 Закону України "Про імміграцію" є підставою для не надання дозволу на імміграцію.

Дослідивши та проаналізувавши наявні у справі матеріали суд встановив, що підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну стала інформація Державної прикордонної служби України, надана на запит відповідача за наслідком перевірки проведеної у відповідності до п.14 Порядку №1983. Так, як вказано в листі Головного центру обробки спеціалізованої інформації ДПС України від 19.09.2019р. №0.184-15662/0/18-19 перевіркою встановлено, що громадянину Республіки Вірменія ОСОБА_3 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборонено в`їзд в Україну строком на 3 роки, до 07.08.2022р. за рішенням начальника Одеського прикордонного загону (а.с.30).

У зв`язку із зазначеним, суд вважає, що відповідач відповідно до п.5 ч.1 ст.10 Закону №2491-III правомірно відмовив позивачу у наданні дозволу на імміграцію.

Водночас, позивач у поданому позові вказує на те, що із листа УДМС у Чернівецькій області від 27.11.2019р., надісланому на запит адвоката позивача, видно, що рішення щодо заборони ОСОБА_3 в`їзду в Україну не приймалося (а.с.17).

Однак, суд зазначає, що у зазначеному листі вказано, що таке рішення не приймалося Управлінням ДМС у Чернівецькій області, що не спростовує обставини, які свідчать про прийняття такого рішення органом охорони державного кордону ДПС України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що під час прийняття рішення від 30.10.2019р. №2056 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну особі без громадянства ОСОБА_3 на підставі п.5 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію», відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому оскаржуване рішення є правомірним. Відтак, адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом ч.1 та ч.2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З наведених вище обставин, проаналізувавши положення нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів правомірність свого рішення. Натомість, позивачем не надано суду доказів, які підтверджували обґрунтованість позовних вимог.

За таких обставин, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Суд не вирішує питання щодо судових витрат, зважаючи на те, що позивачу відмовлено у задоволенні адміністративного позову, при цьому, докази понесення судових витрат відповідачем у матеріалах справи відсутні, що не суперечить статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Чернівецький міський відділ управління державної міграційної служби у Чернівецькій області (вул. Руська, 248-М, м. Чернівці, 58023)

Суддя В.О. Кушнір