Справа № 300/718/19
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/718/19 пров. № 857/10069/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Хітрень О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві та Державної судової адміністрації України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -

суддя (судді) в суді першої інстанції Главач А.І.,

час ухвалення рішення 17:32:03,

місце ухвалення рішення місто Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення 02.08.2019 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві, яким просила визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання з 15.12.2017 року судового рішення у справі № 809/4025/14; зобов`язати відповідача негайно виконати вказане рішення на суму 466549,54 грн., з них 366241,39 грн., що належить їй та 100308,15 грн. податки і збори (обов`язкові платежі) за період з 14.03.2011 року до 29.11.2017 року як за роботу судді Соломянського районного суду м. Києва; стягнути з відповідача на її користь інфляційні витрати в сумі 48845,25 грн. та 3% річних в сумі 14057,65 грн., нарахованих на суму коштів, присуджених їй судовим рішенням у справі № 809/4025/14.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві щодо невиконання з 19.12.2017 року виконавчого листа від 15.12.2017 року № 809/4025/14, виданого Львівським апеляційним адміністративним судом; стягнуто з Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою 0501150 «Виконання рішень на користь суддів та працівників апаратів судів», головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, у порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів та боржників» кошти в розмірі 295549,54 грн. відповідно до виконавчого листа від 15.12.2017 року № 809/4025/14, виданого Львівським апеляційним адміністративним судом, інфляційні втрати в розмірі 44088,13 грн., нараховані з 19.12.2017 року до 30.06.2019 року, та 3% річних в розмірі 14284,00 грн., нарахованих з 19.12.2017 року до 30.07.2019 року; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що відповідач не надав доказів неможливості виконати вказане рішення суду шляхом списання коштів з рахунків боржника, починаючи з моменту звернення ОСОБА_1 19.12.2017 року із заявою про його виконання. Доводи відповідача з посиланням на п. 25 «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів та боржників», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 (далі Порядок № 845) про можливість виконання рішення суду лише за бюджетною програмою боржника, на думку суду, суперечать положенням ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 року № 4901-VI (далі Закон № 4901-VI), яка передбачає виконання рішення суду за бюджетною програмою лише в разі відсутності у державного органу відповідних призначень. Суд також відхилив посилання відповідача на наявність підстав для відкладення безспірного списання коштів з боржника у зв`язку із зверненням боржника та його із заявами про роз`яснення судового рішення та зміну порядку і способу його виконання, оскільки відкладення дій по безспірному списанню коштів не є в даному випадку обов`язковим, так як звернення із заявою про роз`яснення рішення ініційовано боржником, а не відповідачем, отже, для останнього судове рішення було зрозумілим, а також про відсутність підстав для звернення із заявою про роз`яснення рішення, яке було чітким та зрозумілим, що підтверджується ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду про відмову у його роз`ясненні. Крім того, надаючи оцінку співвідношенню обов`язку відповідача відкласти проведення безспірного списання коштів з рахунків державного органу з обов`язком своєчасно вжити заходів, направлених на виконання судового рішення, суд зазначив, що обов`язковість судових рішень гарантується ст. 129-1 Конституції України та практикою Європейського суду з прав людини, згідно з якою судовий акт, що набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. За таких обставин суд дійшов висновку, що Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві допущено протиправну бездіяльність щодо невиконання з 19.12.2017 року виконавчого листа від 15.12.2017 року № 809/4025/14. Також, враховуючи, що даний виконавчий лист протиправно не виконувався протягом тривалого часу, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою 0501150 «Виконання рішень на користь суддів та працівників апаратів судів», головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, коштів, згідно із зазначеним вище виконавчим листом в сумі 295549,54 грн. При цьому, суд зазначив, що позивач просила стягнути грошові кошти в розмірі 366241,39 грн., які не передбачені виконавчим листом, а також вона жодним чином не обґрунтувала дану суму, тому, на переконання суду, з відповідача слід стягнути саме 295549,54 грн. Крім того, суд дійшов висновку, що тривале невиконання відповідачем рішення у справі № 809/4025/14 є порушенням грошового зобов`язання, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України у вигляді нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних. При цьому, суд зазначив, що такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11 та від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14. Суд відхилив доводи відповідача щодо неможливості застосування норм Цивільного кодексу України до спірних правовідносин та відсутності підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, пославшись на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц, де вказано про можливість нарахування 3% річних та інфляційних витрат на грошове зобов`язання, пов`язане із довготривалим невиконанням рішення суду та застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. За таких обставин суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних нарахованих на суму коштів, присуджених позивачу судовим рішенням в справі № 809/4025/14. Щодо періоду, за який підлягають нарахуванню вказані виплати, суд зазначив, що слід стягнути з відповідача три відсотки річних за період з моменту звернення позивача 19.12.2017 року із заявою про виконання виконавчого листа до дати прийняття рішення у даній справі, тобто до 30.07.2019 року, а інфляційні втрати з 19.12.2017 року до 30.06.2019 року, оскільки відсутній індекс інфляції за липень 2019 року. З урахуванням викладеного вище, суд стягнув з Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 44088,13 грн. і три відсотки річних в розмірі 14284,00 грн.

Рішення в частині задоволення позову в апеляційному порядку оскаржили відповідач та особа, яка не брала участі у справі, але вважає, що цим рішенням вирішено питання про її права та обов`язки Державна судова адміністрація України. Апелянти вважають, що рішення є незаконним і необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, суд неповно з`ясував обставини, що мали значення для вирішення справи, також висновки суду не відповідають обставинам справи. Просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві зазначає, що ним вчинялись дії в межах передбачених законодавством повноважень на виконання рішення суду у справі № 809/4025/14. Зокрема, відповідач зазначає, що він і боржник Територіальне управління Державної судової адміністрації у м. Києві зверталось до суду із заявами про роз`яснення постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 року та про зміну порядку і способу виконання цієї постанови, в зв`язку з чим строк виконання цього судового рішення зупинявся. Також апелянт вважав неможливим виконання даного рішення до розгляду судом його заяви про зміну способу і порядку виконання цього рішення. А після задоволення судом даної заяви виконавчий лист було передано для виконання Державній казначейській службі України. Крім того, відповідно до п. 25 Порядку № 845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою. Стягнення з нього на користь позивача коштів в сумі 295549,54 грн. є безпідставним, оскільки ці кошти вже стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації у м. Києві постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 року у справі № 809/4025/14. Також, на переконання апелянта, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України не може застосовуватись до спірних правовідносин, а тому стягнення інфляційних втрат і 3% річних є безпідставним. Крім того, згідно із заявою від 30.07.2019 року ОСОБА_1 подала заяву про залишення позовних вимог в цій частині без розгляду, однак суд безпідставно не врахував дану заяву.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги Державна судова адміністрація України зазначає, що перебіг строку виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 року у справі № 809/4025/14 відповідно до п. 11 Порядку № 845 зупинявся в період з 22.12.2017 року до 21.06.2019 року, а саме з дня подання Територіальним управлінням Державної судової адміністрації у м. Києві заяви про роз`яснення цієї постанови і до розгляду судом заяви про зміну порядку та способу виконання цієї постанови, поданої 13.03.2018 року Головним управлінням Державної казначейської служби України в м. Києві. Тому відсутні підстави для стягнення на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат і 3% річних за період з 19.12.2017 року до 30.07.2019 року.

Рішення в частині відмови у задоволенні позову не оскаржене, тому відповідно до норм ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України в апеляційному порядку не переглядається.

Позивач подала відзив на апеляційні скарги, в якому виклала свої заперечення, вважає вимоги та доводи апеляційних скарг безпідставними, просить залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржена в апеляційному порядку, без змін.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на них, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити з таких підстав.

Як встановив суд, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 року було скасовано постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.12.2015 року у справі № 809/4025/14 в частині стягнення належних ОСОБА_1 до виплати сум грошової винагороди та у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди та прийнято нову постанову, якою позов у цій частині задоволено частково: стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві на користь ОСОБА_1 виплату сум грошової винагороди за період з 21.11.2011 року до 25.11.2011 року в розмірі 603,64 грн. без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів, виплату у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за 69 днів за період з 04.04.2011 року до 30.12.2011 року в розмірі 19044,53 грн. без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23.03.2013 року до 29.11.2017 року в розмірі 270876,28 грн. без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів; у задоволенні решти позовних вимог в цій частині відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2017 року виправлено допущену описку в резолютивній частині постанови від 29.11.2017 року, а саме виправлено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 23.03.2013 року до 29.11.2017 року, який визначено в розмірі 275901,37 грн. без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів» замість 270876,28 грн.

Постановою Верховного Суду від 19.12.2018 року постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 року у справі № 809/4025/14 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди та направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, а в іншій частині постанову залишено без змін. Також ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2017 року про виправлення описки залишено без змін.

15.12.2017 року Львівський апеляційний адміністративний суд видав виконавчий лист у справі № 809/4025/14 про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації в м. Києві на користь ОСОБА_1 грошової винагороди за період з 21.11.2011 року до 25.11.2011 року в розмірі 603,64 грн. без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів, виплату у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за 69 днів за період з 04.04.2011 року до 30.12.2011 року в розмірі 19044,53 грн. без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23.03.2013 року до 29.11.2017 року в розмірі 275901,37 грн. без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

19.12.2017 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві із заявою про виконання зазначеної вище постанови від 29.11.2017 року, до якої додала такі документи: оригінал виконавчого листа Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.12.2017 у справі №876/10078/17; копію постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 року; копію ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2017 року про виправлення описки; картку з реквізитами.

Як встановив суд, на час розгляду даної адміністративної справи постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 року у справі № 809/4025/14 не виконана.

Відносно визнання судом протиправною бездіяльності Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві щодо невиконання з 15.12.2017 року вказаного судового рішення, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Частиною 4 ст. 3 Закону № 4901-VI передбачено, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Отже, відповідно до змісту наведених вище норм Закону № 4901-VI судове рішення про стягнення коштів з державного органу повинне бути виконане шляхом перерахування коштів стягувачу у тримісячний строк з дня подання стягувачем до органу казначейства необхідних документів. При цьому, вказаними нормами також визначено, що за загальним правилом стягнення коштів здійснюється шляхом списання коштів з рахунків державного органу боржника, але в межах відповідних бюджетних призначень, а в разі відсутності відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Аналогічні норми передбачені Порядком № 845, який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Так, відповідно до п. 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно з пп. 1 п. 25 Порядку № 845 безспірне списання коштів з рахунку боржника здійснюється в першочерговому порядку. Проведення платежів з рахунку боржника здійснюється після безспірного списання у разі наявності коштів на рахунку.

Згідно з пп. пп. 1, 2 п. 26 Порядку № 845 безспірне списання коштів з рахунків розпорядників (бюджетних установ) та одержувачів бюджетних коштів, на яких обліковуються кошти загального та спеціального фондів відповідного бюджету, здійснюється в межах бюджетних асигнувань, передбачених у затвердженому кошторисі або плані використання бюджетних коштів, та у разі наявності на його рахунках для обліку відкритих асигнувань (залишків коштів на рахунках). Безспірне списання коштів з рахунків бюджетних установ у частині власних надходжень здійснюється безпосередньо із загальної суми залишку надходжень на відповідному рахунку за визначеним кодом економічної класифікації видатків бюджету з урахуванням вимог пункту 28 цього Порядку.

При цьому, пп. 3 п. 25 Порядку № 845 передбачено, що у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою. При цьому положення пунктів 28-34 цього Порядку застосовуються лише щодо зазначеної бюджетної програми.

Крім того, нормами Порядку № 845 передбачено зупинення перебігу строку виконання рішення про стягнення коштів, зокрема, однією з підстав такого зупинення згідно з абз. 6 п. 11 цього Порядку є відкладення безспірного списання коштів.

А відповідно до пп. 1 абз. 1 п. 11 Порядку № 845 відкладення безспірного списання коштів здійснюється у разі, зокрема, призначення до розгляду органом, який видав виконавчий документ, заяви про роз`яснення рішення про стягнення коштів, встановлення або зміну порядку і способу, розстрочку та/або відстрочку його виконання чи виправлення помилки або про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Як встановив суд, 21.12.2017 року Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві звернулося до Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві з повідомленням № 9-08/1634-16352 про визначення кодів програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету, економічної класифікації видатків бюджету та рахунків.

На вказане повідомлення Територіальне управління Державної судової адміністрації України в м. Києві листом від 22.12.2017 року № 6-2230/17 повідомило відповідача про відкладення безспірного списання коштів з рахунків Управління ДСА у зв`язку з зверненням до суду з заявою про роз`яснення постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 року у справі № 876/10078/17, на підставі якого було видано виконавчий лист від 15.12.2017 року, та розблокування рахунків спеціального фонду 12089 та загального фонду 2089 за бюджетною програмою КПКВ 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними та вищими спеціалізованими судами та функціонування органів і установ системи правосуддя».

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.01.2018 року у задоволенні зазначеного клопотання Територіального управлінням Державної судової адміністрації України в м. Києві було відмовлено.

Після цього Територіальне управління Державної судової адміністрації України в м. Києві листом від 22.01.2018 року № 6-156/18 повідомило відповідача про наявність у боржника окремої бюджетної програми та необхідності списання коштів саме з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», а також про звернення до Львівського апеляційного адміністративного суду з заявою про зміну способу і порядку виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 року.

Однак апеляційний суд повернув вказану заяву на підставі ч. 1 ст. 378 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме через відсутність у боржника права звернення до суду з такою заявою, в зв`язку з чим Територіальне управління Державної судової адміністрації України в м. Києві просило Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві як орган, який здійснює виконання зазначеного судового рішення, звернутись до суду з заявою про зміну способу і порядку виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 року.

13.03.2018 року Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві звернулось до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із заявою про зміну способу і порядку виконання вказаної постанови.

Однак дана заява була розглянута Івано-Франківським окружним адміністративним судом лише 21.06.2019 року, який своєю ухвалою задовольнив заяву та встановив спосіб і порядок виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 року у справі № 809/4025/14 шляхом стягнення коштів за бюджетною програмою 0501150 «Виконання рішень на користь суддів та працівників апаратів судів», головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, у порядку, встановленому Законом № 4901-VI та Порядком № 845.

При цьому, як встановив суд з наданих відповідачем письмових доказів та відомостей, наявних в електронній базі даних «Діловодство спеціалізованого суду», Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві неодноразово зверталось до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із запитами про стан розгляду його заяви.

Таким чином, враховуючи що судове рішення про стягнення коштів з державного органу повинне бути виконане у тримісячний строк з дня подання стягувачем до органу казначейства необхідних документів, і в межах цього строку, а саме до 19.03.2018 року боржник Територіальне управління Державної судової адміністрації України в м. Києві та орган, який здійснює виконання зазначеного вище рішення, Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві (відповідач у справі) вчиняли в межах своїх повноважень та у способи, визначені законодавством, необхідні, на їх думку, дії для належного виконання даного рішення, а саме звертались до суду зі заявами про роз`яснення цього рішення та встановлення (зміни) порядку з способу його виконання, колегія суддів погоджується з доводами апелянтів про те, що на час розгляду цих заяв строк виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 року у справі № 809/4025/14 зупинявся в силу наведених вище вимог п. 11 Порядку № 845 до дня постановлення зазначеної вище ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року.

Висновок суду першої інстанції про безпідставність посилання відповідача на наявність підстав для відкладення безспірного списання коштів з боржника у зв`язку із зверненням до суду із описаними вище заявами, колегія суддів вважає помилковим, оскільки абз. 1 п. 11 Порядку № 845 встановлено в імперативній формі, що у випадку подання до органу, який видав виконавчий документ, заяви, зокрема, про роз`яснення рішення про стягнення коштів, встановлення або зміну порядку і способу, безспірне списання коштів зупиняється, а не надано органу, який здійснює виконання рішення, дискреції з цього питання. При цьому, в даному випадку немає значення хто звертається з такою заявою боржник чи орган, який здійснює виконання рішення.

Висновок суду першої інстанції про те, що про безпідставність звернення із заявою про роз`яснення судового рішення свідчить ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.01.2018 року про відмову у задоволенні відповідної заяви, колегія суддів також вважає помилковим, оскільки особа, яка звертається з такою заявою, реалізує відповідне процесуальне право і визначає підстави для подання заяви за своїм суб`єктивним розсудом на підставі певних фактичних обставин. При цьому, оцінка доводів такої заяви належить до виключної компетенції суду, а орган казначейства, який виконує рішення суду, не має повноважень оцінювати підставність і обґрунтованість такої заяви боржника.

Щодо висновку суду першої інстанції в контексті співвідношення обов`язку відповідача відкласти проведення безспірного списання коштів з рахунків боржника з обов`язком своєчасно вжити заходів, направлених на виконання судового рішення, колегія суддів зазначає таке.

Те, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання і мають бути виконані в максимально короткий термін, є беззаперечним та відповідає вимогам Конституції і законодавства України, а також вимогам Конвенції про захист прав та основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Свого обов`язку виконати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 року у справі № 809/4025/14 відповідач також не заперечував.

Однак безпосереднє виконання судового рішення передбачає виконання певних процедур та формальностей, передбачених законодавством, а також в процесі виконання рішення можуть виникати певні об`єктивні труднощі, порядок і способи усунення яких також врегульовані законодавством.

В контексті спірних правовідносин колегія суддів зазначає, що для своєчасного виконання зазначеного вище судового рішення існували об`єктивні труднощі, а саме необхідність чіткого визначення джерела стягнення коштів, присуджених ОСОБА_1 цим рішенням, в зв`язку з чим відповідач і боржник звертались до суду з описаними вище заявами. При цьому, необхідно зазначити, що заява відповідача від 13.03.2018 року про зміну способу і порядку виконання вказаної постанови не була розглянута протягом тривалого строку не з його вини.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що про обґрунтованість звернення відповідача до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання вказаної постанови свідчить факт задоволення цієї заяви ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року.

Також колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про безпідставність доводів відповідача з посиланням на п. 25 Порядку № 845 про можливість виконання рішення суду лише за бюджетною програмою боржника, оскільки відповідно до змісту наведених положень п. п. 25, 26 Порядку № 845 безспірне списання коштів здійснюється з рахунків боржника в межах бюджетних асигнувань, передбачених у затвердженому кошторисі або плані використання бюджетних коштів, та у разі наявності на його рахунках для обліку відкритих асигнувань (залишків коштів на рахунках). Водночас, якщо у разі наявності окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою. При цьому, списання коштів може здійснюватися як за бюджетною програмою боржника, так і головного розпорядника відповідних бюджетних коштів.

Крім того, колегія суддів враховує, що після постановлення ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року, якою, як описано вище, встановлено спосіб і порядок виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 року у справі № 809/4025/14 шляхом стягнення коштів за бюджетною програмою 0501150 «Виконання рішень на користь суддів та працівників апаратів судів», головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, відповідач листом від 18.07.2019 року № 14-01.5/5826 передав поданий ОСОБА_1 виконавчий лист із доданими документами до Державної казначейської служби України, яка здійснює розрахунково-касове обслуговування Державної судової адміністрації України.

При цьому, ні ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року, ні дії відповідача щодо передачі виконавчого листа до Державної казначейської служби України позивач не оскаржувала.

Таким чином, станом на день ухвалення судом першої інстанції оскарженого рішення (30.07.2019 року) Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві не було органом, який здійснює виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 року у справі № 809/4025/14.

Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, колегія суддів вважає помилковим і необґрунтованим висновок суду першої інстанції про доведеність факту протиправної бездіяльності Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві щодо невиконання з 19.12.2017 року виконавчого листа від 15.12.2017 року № 809/4025/14, виданого для примусового виконання зазначеної постанови апеляційного суду.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою 0501150 «Виконання рішень на користь суддів та працівників апаратів судів», головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, кошти в розмірі 295549,54 грн. відповідно до виконавчого листа від 15.12.2017 року № 809/4025/14, зважаючи на таке.

Зазначена сума є коштами, які стягнуті постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 року з Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві на користь ОСОБА_1 (грошова винагорода судді, виплати у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні), тобто суд повторно стягнув ці кошти, при чому з державного органу, з яким у позивача відсутні спірні правовідносини щодо їх виплати.

Щодо стягнення з Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат в розмірі 44088,13 грн. та 3% річних в розмірі 14284,00 грн., колегія суддів зазначає таке.

Як описано вище, обґрунтовуючи своє рішення в цій частині, суд першої інстанції керувався нормами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак, проаналізувавши зміст наведеної норми, колегія суддів вважає, що передбачене нею нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, як спосіб захисту майнового права та інтересу у цивільно-правових відносинах, а тому дія ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, якою передбачено цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, не поширюється на правовідносини, які є предметом спору у даній справі.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права неодноразово висловлювався Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду, зокрема, у постановах від 12.11.2018 року у справі № 826/22868/15 та від 08.11.2019 року у справі № 826/22865/15.

А відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11 та від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14 та Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц, колегія суддів вважає помилковим, оскільки вказані постанови прийняті Верховним Судом України та Верховним Судом в порядку цивільного судочинства, а тому не можуть вважатись постановами в розумінні ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, колегія суддів враховує, що ч. ч. 1, 2 ст. 5 Закону № 4901-VI передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Процедура виплати такої компенсації деталізована у Порядку № 845.

Так, відповідно до п. 50 Порядку № 845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів Казначейством, якщо боржником є державний орган. Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів за черговістю надходження таких заяв стягувачів та після погашення заборгованості за рішеннями суду відповідно до пункту 3розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Згідно з п. 51 Порядку № 845 у рішенні (постанові) про виплату компенсації зазначаються: назва і дата видачі виконавчого документа, найменування органу, що його видав; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), код згідно з ЄДРПОУ або податковий номер (для юридичних осіб), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) або серія і номер паспорта для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття такого номера, реквізити рахунків стягувача і боржника; дата надходження документів та відомостей, необхідних для перерахування коштів, дата закінчення встановленого законом строку для перерахування коштів, дата перерахування коштів стягувачу; строк прострочення платежу; реквізити рахунка, з якого здійснюється безспірне списання; спосіб перерахування коштів стягувачу; сума нарахованої компенсації. Рішення про виплату компенсації затверджується Головою Казначейства.

Отже, відповідно до змісту наведених норм Порядку № 845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявою стягувача, виплата компенсації здійснюється на підставі відповідного рішення органу казначейства, яке приймається після погашення заборгованості за рішеннями суду і в якому повинні бути зазначені, зокрема, дата фактичного перерахування коштів стягувачу, строк прострочення платежу, сума нарахованої компенсації.

Враховуючи наведене вище, а саме, що заборгованість перед ОСОБА_1 за постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 року у справі № 809/4025/14 на час розгляду даної справи не виплачена, відповідно, неможливо визначити строк прострочення платежу та, відповідно, суму нарахованої компенсації, а також, що орган казначейства не приймав рішення про виплату компенсації та не відмовляв у її виплаті, колегія суддів вважає, що вимога ОСОБА_1 про стягнення компенсації в розмірі 3% річних за прострочення виконання зазначеного судового рішення є передчасною, а тому не підлягає до задоволення.

Крім того, колегія суддів враховує, що, як описано вище, 18.07.2019 року Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві передало поданий ОСОБА_1 виконавчий лист із доданими документами до Державної казначейської служби України, отже, на даний час відповідач не здійснює виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 року, а тому виплату сум за цією постановою та, відповідно, компенсації за порушення строків їх виплати, повинна здійснювати саме Державна казначейська служба України.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи і рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 312, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 317, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві та Державної судової адміністрації України задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року у справі № 300/718/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді В. В. Святецький
Л. Я. Гудим
Повне судове рішення складено 31.01.2020 року

У зв`язку із перебуванням судді Святецького В.В. у відпустці в період з 31.01.2020 року до 04.02.2020 року згідно з наказом голови суду від 28.01.2020 року № 42-к/тм, постанова, повний текст якої складено 31.01.2020 року, надіслана до Єдиного державного реєстру судових рішень 05.02.2020 року.