Справа № 640/14144/19
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2020-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Сорочка Є.О., Чаку Є.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянки Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

Громадянка Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про:

- визнання протиправною бездіяльності Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо невиконання вимог ч.12 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що полягає у відмові у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 ;

- встановлення відсутності компетенції співробітників Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області вимагати у позивача та долучати до матеріалів особової справи протокол про адміністративне правопорушення та постанову про накладення адміністративного стягнення за ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення;

- зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Федеративної Республіки ОСОБА_2 .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено частково, а саме визнано протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, що полягають у відмові в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 ; встановлено відсутність компетенції співробітників Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області вимагати у позивача протокол про адміністративне правопорушення та постанову про накладення адміністративного стягнення за ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Представники позивача заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 травня 2019 року позивач звернулась до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Працівники управління повідомили, що не можуть прийняти її заяву за відсутності протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Позивача було повідомлено, що зазначений протокол можливо отримати за адресою: м. Київ, вул. Петропавлівська, 11.

23 травня 2019 року позивач звернулась за вказаною адресою, проте працівника Управління міграційного контролю протидії нелегальній міграції та реадмісії відмовились складати протокол, посилаючись на те, що позивач повинна спочатку оплатити штраф у розмірі 5100 грн, лише після цього вона може отримати такий протокол.

30 травня 2019 року позивач знову звернулась до відповідача і повідомила про те, що їй не вдалось отримати зазначений протокол про адміністративне правопорушення, на що працівники відповідача повідомили, що даний протокол є обов`язковим документом, без якого заяву відповідача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не приймуть.

Суспільні відносини у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затвердженні наказом МВС України №649 від 07.09.2011 року, уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або її законний представник, у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону (3671-17) порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Вищевказаним Наказом затверджено зразок заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Матеріалами справи встановлено, що позивач звернулась до відповідача із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Посадові особи відповідача, в усному порядку відмовили їх у прийнятті такої заяви, посилаючись на відсутність протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 203 КУпАП.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч.7 ст. 2 вказаного Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, його прізвище, ім`я, по батькові та інші дані про нього попередньо, до встановлення особи, записуються за його вказівкою, про що зазначається в реєстраційному листку на особу та робиться відповідний запис на заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 9 вказаної статті встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються також по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви.

Аналіз вищевказаних нормативних актів свідчить про те, що перелік документів, необхідних для вирішення питання про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Таким чином, вимога відповідача про надання разом із заявою про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протоколу про адміністративне правопорушення суперечить приписам Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також Конвенції "Про статус біженців".

Вказані дії свідчать також про порушення принципу верховенства права та положень Конституції України в частині презумпції невинуватості, відповідно до якої особа вважається невинуватою, допоки її вина не буде доведена в установленому законом порядку.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, притягнення особи до адміністративної відповідальності ніяким чином не пов`язано із процедурою прийняття та розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У зв`язку із наведеним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дій з витребування разом із заявою про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту протоколу про адміністративне правопорушення є протиправними.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

В порушення вказаних приписів законодавства, відповідачем не була прийнята заява позивача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, 04.11.2019 року представник позивача надав довідку про звернення за захистом в Україні № 011023, пояснивши, що вказану довідку позивач отримала 01.11.2019 року.

Відповідач у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі зазначив, що позивач повинна була без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не через місяць після перетину кордону України.

Суд вважає за потрібне зазначити, що визнання позивача винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 203 КУпАП та накладення на неї стягнення у вигляді штрафу не може бути підставою для неприйняття від особи, яка звернулась за захистом, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відтак, до компетенції відповідача не входить право вимагати подання будь-яких інших документів, крім тих, що прямо зазначені у Законі.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Беручи до уваги, що при прийняті оскаржуваних рішень відповідач вчинив протиправні дії, що полягають у відмові в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнання протиправними підлягають саме дії відповідача, а не його бездіяльність.

Вимога про зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист задоволенню не підлягає, у зв`язку з тим, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідачем була зареєстрована заява про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та надана довідка про звернення за захистом в Україні №011023.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя Є.О.Сорочко

суддя Є.В.Чаку