Справа № 240/8414/19
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2020-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/8414/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шуляк Л.А.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

29 січня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Іваненко Т.В. Сторчака В. Ю. ,

за участю: секретаря судового засідання: Шпикуляка Ю.В.

позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України, за участю третьої особи Головного управління ДФС у Житомирській області про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

В червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної фіскальної служби України (далі ДФС України), за участю третьої особи Головного управління ДФС у Житомирській області (далі ГУ ДФС у Житомирській області) в якому просив стягнути з ДФС України на його користь 114 326,76 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 22 березня 2017 року по 20 грудня 2018 року.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11.09.2019 позов задоволено- стягнуто з ДФС України (Львівська площа, 8, Київ 53, 04053. РНОКПП / ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП / ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) 114 326 (сто чотирнадцять тисяч триста двадцять шість) грн. 76 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 22 березня 2017 року по 20 грудня 2018 року.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.

В обгрунтуванні апеляційної скарги з посиланням на рішення Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі № 6-435-цс15 зазначено, що затримкою виконання рішення суду слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення на роботі без поважних причин. Згідно наказу №1614-0 від 07.09.2018 на виконання рішення суду у справі №806/590/19 позивача поновлено на роботі, а тому підстави для стягнення з ДФС коштів за невиконання судового рішення, відсутні.

Крім того, апелянт вказав, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що позивач у період з 01.07.2016 по 25.06.2017 отримував допомогу по безробіттю, а в період з 19.07.2017 по 10.12.2018 працював на посаді комерційного директора ФОП Матвієнко Т.В.

02.12.2019 від позивача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні позивач та його представник заперечили щодо задоволення апеляційної скарги та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач та третя особа, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, повноважних представників до суду не направили.

У відповідності до вимог ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується , що наказом голови ДФС України від 11.03.2016 №770-0 ОСОБА_2 звільнений з посади начальника Володарсько - Волинської ОДПІ ГУ ДФС у Житомирській області.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 21.03.2017 по справі №806/590/16, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 01.06.2017, визнано незаконним наказ ДФС України від 11.03.2016 №770-0 та поновлено позивача на посаді начальника Володарсько - Волинської ОДПІ Головного управління ДФС у Житомирській області з 11.03.2016.

Наказом ДФС України №1614-0 від 07.09.2018 скасовано наказ ДФС України від 11.03.2016 №770-о "Про звільнення ОСОБА_2 " та поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника Володарсько - Волинської ОДПІ Головного управління ДФС у Житомирській області.

Наказом начальника ГУ ДФС у Житомирській області №368-0 від 06.11.2018 оголошено наказ ДФС України від 07.09.2018 №1614-о.

Згідно запису №42 в трудовій книжці позивача НОМЕР_2 , останній поновлений на посаді начальника Володарсько - Волинської ОДПІ Головного управління ДФС у Житомирській області 21 грудня 2018 року.

Вважаючи, що відповідачем було допущено затримку виконання рішення про його поновлення на роботі, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 235 Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України) передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За приписами ч.2 ст.14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з частиною третьою вказаної статті, невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 КАС України унормовано, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Положення ст. 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання заробітної плати чи неможливості працевлаштуватись.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 (справа № 552/3404/17).

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що після ухвалення рішення суду, у відповідача виник обов`язок негайно поновити позивача на роботі.

Як свідчать встановлені обставини справи, відповідачем на виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 21.03.2017 по справі №806/590/16 (набула законної сили 01.06.2017) лише 07.09.2018 винесено наказ №1614-0 про поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника Володарсько-Волинської ОДПІ Головного управління ДФС у Житомирській області. Разом з цим, запис про поновлення на роботі у трудову книжку позивача внесений лише 21 грудня 2018 року.

Вказане свідчить, що рішення суду, яке набрало чинності ще 01.06.2017 про поновлення ОСОБА_2 на роботі, фактично виконане ДФС України 21.12.2018.

Варто зазначити, що сам лише факт винесення наказу про поновлення позивача на роботі без фактичного поновлення останнього на роботі, не може свідчити про виконання судового рішення від 21.03.2017 по справі №806/590/16.

Порядок обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначений у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100).

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У відповідності до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до листа №5194/14/06-30-05-39 від 22.04.2019 ГУ ДФС у Житомирській області середньоденний заробіток позивача становить 261,02 грн., про що також не заперечував представник відповідачів в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що періодом вимушеного прогулу ОСОБА_2 , пов`язаним з невиконанням рішення суду про його поновлення на роботі, є період з 22.03.2017 по 20.12.2018, включно - 438 робочих дні.

Виходячи із 438 днів вимушеного прогулу, судом першої інстанції здійснено розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу 114 326,76 грн. (438 робочих дні х 261,02 грн).

Факт стягнення коштів, що підлягають стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу, відповідачем в апеляційній скарзі не заперечується.

Що стосується доводів відповідача щодо необхідності зменшення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з отриманням ОСОБА_2 допомоги по безробіттю та перебування на посаді комерційного директора ФОП ОСОБА_3 , то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки законодавством не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за певних обставин, а відтак виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постановах від 13.02.2019 у справі №815/2959/17 та від 10.01.2020 у справі №340/1218/19.

Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 20.06.2018 по справі №826/808/16, що за правилами ч.5 ст.242 КАС України, враховується судом апеляційної інстанції при застосуванні до спірних правовідносин.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з Державної фіскальної служби України середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_2 на посаді за період з 21.03.2017 року по 20.12.2018 року.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 205, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Іваненко Т.В. Сторчак В. Ю.