Справа № 400/3437/19
Суддя: Мельник О.М.
Дата ухвалення: 2020-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2020 р. № 400/3437/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мельника О. М., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Державної установи "Казанківська виправна колонія №93", начальника Казанківської виправної колонії № 93 ОСОБА_2 , с. Новоданилівка, Казанківський район, Миколаївська область, 56022

про:визнання звільнення незаконним; скасуваня наказу від 12.09.2019 № 173/06-19 в частині звільнення за п.6 ст.77 Закону України "Про національну поліцію"; поновлення на службі; стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

15 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної установи „Казанківська виправна колонія (№ 93), в якій просить визнати незаконним звільнення позивача та скасувати наказ відповідача від 12 вересня 2019 року № 173/06-19 в частині звільнення позивача з органів Державної кримінально-виконавчої служби України за пунктом шостим статті 77 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту) Закону України „Про Національну поліцію; поновити позивача на службі в органах Державної кримінально-виконавчої служби України; стягнути з відповідача на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу; допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення усіх видів грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на звільнення його відповідачем 12 вересня 2019 року під час тимчасової непрацездатності позивача, а саме: перебування позивача на амбулаторному лікуванні з 28 серпня по 14 вересня 2019 року.

У відзиві на позовну заяву, що надійшов до суду 21 листопада 2019 року, відповідач проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в у зв`язку з ухваленням щодо позивача обвинувального вироку суду, відсутність позивача на роботі в період з 26 серпня 2019 року без повідомлення причин такої відсутності, в тому числі неповідомлення позивачем відповідачу інформації про тимчасову непрацездатність.

Ухвалою від 18 жовтня 2019 року суд відкрив провадження в адміністративній справі № 400/3437/19 та постановив розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина п`ята статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України).

Дослідивши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, у їх сукупності, суд установив таке.

Матеріали справи свідчать, що 06 вересня 2018 року відповідач видав наказ № 171/ос-18, згідно з яким за фактом доставки на об`єкт державної установи „Казанківська виправна колонія (№ 93), що охороняється, молодшим інспектором відділу охорони прапорщиком внутрішньої служби ОСОБА_1 заборонених предметів - наркотичних засобів, ОСОБА_1 відсторонено від виконання службових обов`язків на час проведення службового розслідування.

20 вересня 2018 року відповідач видав наказ № 179/ос-18, відповідно до якого під час відсторонення позивача від виконання службових обов`язків до обов`язків позивача віднесено дотримання в належному стані території розплідника службових собак та встановлено п`ятиденний робочий графік з 08:00 год до 17:00 год.

13 серпня 2019 року Казанківський районний суд Миколаївської області ухвалив щодо позивача вирок у кримінальному провадженні № 478/1200/19, яким затвердив угоду про визнання винуватості, укладену 23 липня 2019 року між ОСОБА_1 та заступником начальника управління нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування та розшукових дій територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Миколаєві, прокуратури Миколаївської області ОСОБА_3 ; ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 307 КК України; позбавлено ОСОБА_1 спеціального звання прапорщик внутрішньої служби.

Згідно з даними офіційного сайту „Судова влада України та Єдиного державного реєстру судових рішень, що містяться у відкритому доступі і доступні для загального ознайомлення, вирок в апеляційному порядку не переглядався та набрав законної сили 13 вересня 2019 року.

28 серпня 2019 року лікар КНП „Казанківський РЦ ПМСД видав довідку № 105 про тимчасову непрацездатність позивача, у якій зазначені періоди звільнення від службових обов`язків: „з 28.08.19р. по перше серпня, з „02.09.19 р. по шосте вересня, з „07.09.19 р. по тринадцяте вересня та „приступити до виконання службових обов`язків чотирнадцятого вересня.

Із пояснень учасників справи, викладених у заявах по суті справи, суд установив, що позивач не повідомляв відповідача про тимчасову непрацездатність ані у період з 28 серпня по 12 вересня 2019 року, ані в подальшому.

29 серпня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій, посилаючись на неможливість продовжувати роботу (вагітність дружини та необхідність догляду за дітьми до досягнення ними чотирнадцятирічного віку), просив відповідача звільнити його з роботи за власним бажанням. Зазначена обставина підтверджується копією відповідної заяви з відбитком штампу реєстрації вхідної кореспонденції відповідача.

11 вересня 2019 року позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення зі служби за власним бажанням у зв`язку з вагітністю дружини та необхідністю догляду за дітьми до досягнення ними чотирнадцятирічного віку, що підтверджується копією цього рапорту з відбитком штампу реєстрації вхідної кореспонденції відповідача.

Наказом відповідача від 12 вересня 2019 року № 106/ос/ст 19, з посиланням на вищезазначений обвинувальний вирок суду щодо позивача, позивача вирішено звільнити з органів внутрішніх справ згідно з пунктом 8 статті 12 розділу IV Законом України „Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України.

12 вересня 2019 року відповідач видав наказ № 173/ос-19 „Про звільнення ОСОБА_1 , яким звільнив позивача з органів Державної кримінальної виконавчої служби України за пунктом шостим статті 77 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту) Закону України „Про Національну поліцію.

На копії зазначеного наказу міститься розписка позивача про ознайомлення з цим наказом 23 вересня 2019 року о 09 год 50 хв, в якій позивач також зазначив про незгоду з наказом.

12 вересня 2019 року, за результатами розгляду звернення позивача про звільнення зі служби за власним бажанням, відповідач направив позивачу лист від 12 вересня 2019 року № 93/4-21, в якому, посилаючись на обвинувальний вирок суду відносно позивача, повідомив про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільнення, а також надіслав позивачу копії відповідних наказів та просив з`явитися до відповідача для отримання трудової книжки, військового квитка, передачі справ та проведення повного грошового розрахунку. Зазначений лист отриманий позивачем, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Спір між сторонами полягає в оцінці правомірності звільнення позивача з органів Державної кримінальної виконавчої служби України за пунктом шостим статті 77 Закону України „Про Національну поліцію (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту).

Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з частинами першою та другою статті 14 Закону України „Про Державну кримінально-виконавчу службу України до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби). Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.

Статтею 23 Закону України „Про Державну кримінально-виконавчу службу України врегульовано, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється, серед іншого, порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.

Згідно з пунктом шостим частини першої статті 77 Закону України „Про Національну поліцію України поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Сутність службової дисципліни, обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України (далі - особи рядового і начальницького складу) стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначені у Дисциплінарному статуті органів внутрішніх справ України, затвердженому Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV (далі Дисциплінарний статут). Дія цього Статуту поширюється, серед іншого, на осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які повинні неухильно додержуватися його вимог.

Згідно із статтею 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Службова дисципліна в органах внутрішніх справ досягається: створенням належних умов проходження служби особами рядового і начальницького складу; набуттям високого рівня професіоналізму; забезпеченням гласності та об`єктивності під час проведення оцінки результатів службової діяльності; дотриманням законності і статутного порядку; повсякденною вимогливістю начальників до підлеглих, постійною турботою про них, виявленням поваги до їх особистої гідності; вихованням в осіб рядового і начальницького складу високих моральних і ділових якостей; забезпеченням соціальної справедливості та високого рівня соціально-правового захисту; умілим поєднанням і правильним застосуванням заходів переконання, примусу, дисциплінарного та громадського впливу; належним виконанням умов контракту про проходження служби.

Дисциплінарним проступком є невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (стаття 2 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до статті 5 Дисциплінарного статуту за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом. Особи рядового і начальницького складу, яких в установленому законодавством порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або матеріальної відповідальності, водночас можуть нести і дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

За приписами статті 7 Дисциплінарного статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожну особу рядового і начальницького складу, серед іншого, дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров`я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.

Відповідно до частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Оскільки вирок суду у кримінальному провадженні № 478/1200/19, ухвалений щодо позивача Казанківським районним судом Миколаївської області 13 серпня 2019 року, набрав законної сили та спір між сторонами є наслідком звільнення позивача у зв`язку з діями позивача, установленими цим вироком, він має преюдиційне значення у справі, що розглядається, в силу положень частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд дослідив копію зазначеного вироку, долучену до відзиву відповідача, перевірив його відповідність даним Єдиного державного реєстру судових рішень, у системному аналізі разом із даними офіційного веб-сайту Судової влади України, для ідентифікації особи, щодо якої ухвалений вирок.

Із тексту вироку випливає, що позивач вчинив перевезення наркотичних засобів з метою їх подальшого збуту одній із засуджених осіб, що відбуває покарання у державній установі „Казанківська виправна колонія (№ 93), та проніс наркотичні засоби на територію зазначеної установи.

З вищенаведеного вбачається недотримання з боку позивача службової дисципліни.

Згідно із пунктом 8 статті 12 Дисциплінарного статуту на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни може накладатися такий вид дисциплінарного стягнення, як звільнення з органів внутрішніх справ.

За нормами статті 14 Дисциплінарного статуту при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо.

На переконання суду тяжкість вчиненого позивачем проступку відповідає такому виду дисциплінарного стягнення, як звільнення.

Відповідно до статті 16 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення накладається у строк до одного місяця з дня, коли про проступок стало відомо начальнику.

У разі проведення за фактом учинення проступку службового розслідування, кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення на осіб рядового і начальницького складу дисциплінарне стягнення може бути накладено не пізніше одного місяця з дня закінчення службового розслідування, кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення, не враховуючи періоду тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці.

За приписами статті 18 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його накладення, не враховуючи періоду перебування особи рядового або начальницького складу у відпустці, відрядженні або її тимчасової непрацездатності. Після закінчення цього строку дисциплінарне стягнення не виконується.

Такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади та звільнення з органів внутрішніх справ, накладені на осіб рядового і начальницького складу, які тимчасово непрацездатні або перебувають у відпустці, відрядженні, виконуються після їх прибуття до місця проходження служби.

У разі подання скарги виконання накладеного дисциплінарного стягнення не припиняється.

Такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади, пониження в спеціальному званні та звільнення з органів внутрішніх справ, вважаються виконаними після видання наказу по особовому складу.

Оскільки кримінальне провадження щодо позивача закінчене у день ухвалення вироку, відповідач дотримався місячного строку притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Щодо доводів позивача про звільнення його в період тимчасової непрацездатності суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 2.22 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13.11.2001 № 455, тимчасова непрацездатність осіб рядового і начальницького складу засвідчується довідкою органу, у сфері управління якого перебувають заклади охорони здоров`я.

Суд установив, що позивач не надавав відповідачу довідку про тимчасову непрацездатність від 28 серпня 2019 року № 105 та, як зазначено вище, жодним іншим способом не повідомляв відповідача про тимчасову непрацездатність.

У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що, приймаючи рішення про виконання дисциплінарного стягнення у формі звільнення позивача відповідач не мав можливості врахувати обставину тимчасової непрацездатності позивача, оскільки не мав ані відповідної інформації, ані доказів на її підтвердження.

Крім того, станом на день звернення позивача із позовом до адміністративного суду та розгляду адміністративної справи обвинувальний вирок щодо позивача набрав законної сили. Згідно з частиною третьою статті 14 Закону України „Про Державну кримінально-виконавчу службу України не може бути прийнята на службу особа, яка має не погашену або не зняту судимість за вчинення злочину, крім реабілітованої, або на яку протягом останнього року накладалося адміністративне стягнення за вчинення корупційного правопорушення.

Отже, ураховуючи вищенаведені обставини, зокрема, неповідомлення позивачем відповідачу про тимчасову непрацездатність, та, крім того, ухвалення щодо позивача обвинувального вироку суду за вчинення позивачем кримінального правопорушення, що є несумісним з подальшою службою в органах Державної кримінально-виконавчої служби, суд дійшов висновку про відмову в позовних вимогах.

Одночасно суд зазначає таке.

Пункт сьомий частини першої статті 77 Закону України „Про Національну поліцію України передбачає можливість звільнення за власним бажанням. Згідно із статтею 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Матеріали справи підтверджують, що позивач неодноразово звертався до відповідача щодо звільнення за власним бажанням.

Згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного суду України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Разом із тим, процесуальне право на зміну предмету та підстави позову належить винятково позивачу. У справі, що розглядається, позивач пов`язує порушення свого права саме із звільненням зі служби як таким, але не у зв`язку з формулюванням причини звільнення. Крім того, обставини, які потягли за собою звільнення позивача у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту внаслідок вчинення позивачем кримінального правопорушення знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Ураховуючи це, суд не має підстав для виходу за межі позовних вимог та зміни формулювання причини звільнення.

У зв`язку з відмовою в позові відсутні підстави для стягнення на користь позивача судових витрат. Також суд зазначає, що позивач не надавав суду відомостей про понесення судових витрат.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241 - 246, 262, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Державної установи „Казанківська виправна колонія (№ 93) (селище Новоданилівка, Казанківський район, Миколаївська область, 56022; код за ), начальника Казанківської виправної колонії № 93 ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Строк на апеляційне оскарження рішення суду 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 295-297 КАС України і п. 15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя О.М. Мельник