Справа № 120/3893/19-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

31 січня 2020 р. Справа № 120/3893/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Маслоід Олени Степанівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Ніконової Тетяни Василівни

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Чайки Артура Олеговича

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу в порядку спрощеного позовного провадження справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління ДПС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21028)

про: скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки)

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління ДПС у Вінницькій області (далі - відповідач) про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-11518-17 від 18.11.2019 року у сумі 5 508 грн. 36 коп.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 22.11.2019 року отримав вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-11518-17 від 18.11.2019 року. Вказану вимогу позивач вважає протиправною з огляду на те, що ним у відповідності до положень чинного законодавства виконано обов`язок зі своєчасної сплати єдиного внеску у повному обсязі на рахунки уповноважених органів податкової служби, а тому відсутні підстави для стягнення недоїмки. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 02.12.2019 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 24.12.2019 року.

23.12.2019 року за вх. № 589656/19 відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому він з позовними вимоги не погоджується з огляду на таке. Відповідно до ІС «Податковий блок» позивач взятий на облік у відповідача (Вінницька ДПІ) 31.10.2012 року за № 114973 за ознакою « 94» як фізична особа, яка провадить незалежну професійну діяльність. 24.10.2012 року позивачеві встановлено ознаку незалежної професійної діяльності «адвокат», а 08.11.2012 року останній став платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Станом на 31.10.2019 року загальна заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску за позивачем становила 5 508 грн. 36 коп., яка виникла внаслідок несплати нарахувань:

ІІ квартал 2019 року - 2 754 грн. 18 коп., термін сплати 19.07.2019 року;

ІІІ квартал 2019 року - 2 754 грн. 18 коп., термін сплати 19.10.2019 року.

З огляду на наявну заборгованість позивача зі сплати єдиного соціально внеску, відповідач оскаржувану вимогу вважає правомірною та такою, що не підлягаю скасуванню.

24.12.2019 року за вх. № 59044/19 позивачем через канцелярію суду подано заяву про відкладення розгляду справи, призначеного на 24.12.2019 року, на іншу дату у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі.

Цього ж дня за вх. № 59037/19 відповідачем через канцелярію суду подано заяву про відкладення розгляду справи, через зайнятість в іншому судовому засіданні.

У зв`язку із неявкою всіх учасників справи, судове засідання відкладено на 09.01.2020 року.

У судовому засіданні 09.01.2020 року представник позивача та позивач надали пояснення щодо спірних правовідносин, вказуючи на те, що позивач у відповідності до вимог чинного законодавства сплачує єдиний соціальний внесок, а тому оскаржувана вимога є протиправною. Представник відповідача заперечував щодо цього та звертав увагу суду на інформацію, що міститься в АІС «Податковий блок», де за позивачем рахується заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску. З огляду на необхідність долучення до матеріалів справи доказів щодо сплати єдиного соціального внеску, судове засідання відкладено на 29.01.2020 року.

28.01.2020 року за вх. № 2566/20 позивачем через канцелярію суду подано клопотання про долучення до матеріалів справи документів, що підтверджують сплату єдиного соціального внеску за ІІ квартал 2019 року. Додатково позивачем надані документи на підтвердження витрат на правничу допомогу, яких той зазнав під час розгляду даної справи.

29.01.2020 року за вх. № 2764/20 відповідачем через канцелярію суду подано клопотання про надання додаткових пояснень по справі, в яких він з посилання на положення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування») вказував, що єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку або шляхом готівкових розрахунків через банки чи відділення зв`язку.

У судове засідання 29.01.2020 року представник позивача та позивач не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили. Представник відповідача у судовому засіданні надав пояснення щодо оскаржуваної вимоги. Вказав, що єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку або шляхом готівкових розрахунків через банки чи відділення зв`язку. Також пояснив, що кошти перераховані згідно платіжного доручення № 55 від 10.07.2019 року рознесені на «Умовний платник» до з`ясування, оскільки платником у ньому зазначено Адвокатське об`єднання «Юридична фірма «Руденко та партнери». Кошти згідно платіжного доручення № @2PL769706 від 04.10.2019 року були перераховані на помилковий рахунок. Судове засідання відкладено на 31.01.2020 року.

31.01.2020 року за вх. № 3027/20 відповідачем через канцелярію суду подано клопотання про долучення додаткових документів.

Дослідивши усі обставини справи, заслухавши пояснення сторін по справі та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивач є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Згідно даних АІС «Податковий блок» взятий на облік відповідачем (Вінницьке ДПІ) за № 114973 31.10.2012 року як самозайнята особа та перебуває на обліку як платник єдиного внеску за № 4.

У позивача за ІІ та ІІІ квартали 2019 року виникла заборгованість по сплаті єдиного соціального внеску у загальній сумі 5 508 грн. 36 коп., у тому числі:

ІІ квартал 2019 року - 2 754 грн. 18 коп., термін сплати 19.07.2019 року;

ІІІ квартал 2019 року - 2 754 грн. 18 коп., термін сплати 19.10.2019 року.

У зв`язку із наявністю заборгованості відповідачем винесено вимогу від 18.11.2019 року за № Ф-11518-17 про сплату боргу (недоїмки) на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на вказану суму заборгованості.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням позивач звернувся до суду із цим позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

За визначенням, наведеним у пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України), незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою-підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Відповідно до п. 178.1, 178.2 ст. 178 ПК України доходи громадян, отримані протягом календарного року від провадження незалежної професійної діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною п. 167.1 ст. 167 цього Кодексу.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

В силу вимог п. 4, 5 ч. 1 ст. 4 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Єдиний внесок, відповідно до статті 7 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У відповідності до ч. 7 та 8 ст. 9 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. Платники, зазначені в абзацах третьому та четвертому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, які не мають банківського рахунку, сплачують внесок шляхом готівкових розрахунків через банки чи відділення зв`язку. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Днем сплати єдиного внеску, згідно п. 1 ч. 1 ст. 10 ЗУ Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" вважається, у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів.

Водночас процедуру нарахування і сплати єдиного внеску страхувальниками, визначеними ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 року за № 508/26953 (далі - Інструкція № 449).

Відповідно до п. 4.2 Інструкції № 449 сплата єдиного внеску здійснюється за місцем обліку платника у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на відповідні рахунки органів доходів і зборів, відкриті в органах Державної казначейської служби України, для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь. Єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.

Системний аналіз наведених норм доводить, що діяльність самозайнятої особи, зокрема, адвоката, підпадає під визначення незалежної професійної діяльності, породжує обов`язок сплачувати єдиний внесок у зв`язку зі здійсненням такої діяльності у строки, встановлені чинним законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що за позивачем рахується заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску у загальній сумі 5 508 грн. 36 коп., що виникла за ІІ та ІІІ квартали 2019 року.

Разом з тим, позивачем надано квитанцію № 55 від 10.07.2019 року про сплату єдиного соціального внеску за ІІ квартал 2019 року у сумі 2 754 грн. 18 коп.; дублікат квитанції № 0.0..1 від 04.10.2019 року про сплату єдиного соціального внеску за ІІІ квартал 2019 року у сумі 2 754 грн. 18 коп..

В свою чергу, відповідач вказані квитанції не приймає до уваги, вказуючи, що у квитанції № 0.0..1 від 04.10.2019 року платником зазначено помилковий рахунок для сплати єдиного соціального внеску. З цього приводу суд зазначає наступне.

Ч. 4 ст. 45 Бюджетного кодексу України передбачено, що податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на рахунках органів, що контролюють справляння надходжень бюджету (за винятком установ України, які функціонують за кордоном).

Поняття "Єдиний казначейський рахунок" закріплено в Положенні про єдиний казначейський рахунок, затвердженому наказом Державного казначейства України від 26.06.2002 року № 122, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.07.2002 року № 594/6882 (далі - Положення № 122), та визначається як консолідований рахунок, відкритий Державному казначейству України в Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України. Єдиний казначейський рахунок консолідує кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, коштів інших клієнтів, обслуговування яких здійснюється органами Державного казначейства України та регламентується законодавством.

Відповідно до ч. 5 вказаної статті податки і збори та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

Згідно з п. 2.1 Положення про рух коштів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12.02.2016 року № 54 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.09.2013 року за № 1667/24199 (далі - Положення № 54), Державна фіскальна служба України та її територіальні органи в областях, місті Києві, Міжрегіональне головне управління ДФС-Центральний офіс з обслуговування великих платників, державні податкові інспекції в районах, містах (крім міста Києва), районах у містах, об`єднані та спеціалізовані державні податкові інспекції ДФС відкривають в органах Казначейства небюджетні рахунки за балансовим рахунком 3719 "Рахунок для зарахування коштів, які підлягають розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування" (далі - рахунок 3719) для зарахування та розподілу страхових коштів.

П. 3.1 Положення № 54 визначено, що страхові кошти, що сплачуються страхувальниками, зараховуються на рахунки 3719, відкриті на ім`я територіальних органів ДФС в управліннях (відділеннях) Казначейства.

Відповідно до п. 2.2 Положення № 122 на єдиний казначейський рахунок, відкритому на балансі Державного казначейства України, відображаються операції про рух коштів на рахунках, що відкриті в Державному казначействі України та Головних управліннях Державного казначейства України.

Єдиний казначейський рахунок відкритий на балансі Державного казначейства України, об`єднує кошти субрахунків, що відкриті на балансі Головних управлінь Державного казначейства України.

У Державному казначействі України відкриваються та ведуться програмними засобами рахунки в розрізі Головних управлінь Державного казначейства України, які відображають рух коштів на субрахунках єдиного казначейського рахунку та несуть аналогічний інформаційний зміст.

Згідно з п. 2.3 Положення № 122 на субрахунках єдиного казначейського рахунку ведеться аналітичний облік коштів державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, коштів інших клієнтів, обслуговування яких здійснюється органами Державного казначейства України та регламентується законодавством.

За таких обставин, помилку в зазначенні розрахункового рахунку бюджетної класифікації при заповненні платіжного документа на перерахування коштів не можна вважати несплатою (неперерахуванням) або несвоєчасною сплатою (несвоєчасним перерахуванням) єдиного внеску, оскільки кошти були зараховані на рахунок Державної податкової служби.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 29.01.2019 року по справі № 803/1039/17. Так, Верховний Суд зазначив, що "помилкове зазначення цифрового коду платежу в платіжному дорученні під час сплати суми єдиного внеску, за умови зарахування коштів на єдиний казначейський рахунок 3719, не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми єдиного внеску у визначений законом строк, а відтак і для застосування відповідальності за несвоєчасне перерахування єдиного внеску».

Водночас, суд приймає до уваги та наголошує на тому, що після виявлення факту зазначення у квитанції помилкових реквізитів позивачем 22.11.2019 року була написана відповідна заява про перерахування помилково сплачених коштів. Це ж підтверджується й службовою запискою № 158/02-32-08 від 20.01.2020 року, згідно якої відділом податкового моніторингу відповідача був сформований висновок на перекидку коштів № 298183-50, який направлено до управління фінансово-бухгалтерського забезпечення.

Таким чином, вказані кошти списані органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, зараховані на рахунок відповідача та консолідовані на єдиному казначейському рахунку.

Таким чином, оскільки помилкове перерахування позивачем коштів не вплинуло на виконання його обов`язку як платника єдиного внеску до бюджету, адже кошти були зараховані на рахунок, відповідно рахування за позивачем заборгованості по сплаті єдиного соціального внеску за ІІІ квартал 2019 року є протиправним.

Відповідач також не приймає до уваги надану квитанцію № 55 від 10.07.2019 року про сплату єдиного соціального внеску за ІІ квартал 2019 року у сумі 2 754 грн. 18 коп., з огляду на те, що платником у ньому зазначено Адвокатське об`єднання «Юридична фірма «Руденко та партнери».

У цьому контексті суд вказує, що дійсно відповідно до приписів ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний соціальний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку або шляхом готівкових розрахунків через банки чи відділення зв`язку.

Разом з тим, в ході розгляду справи позивачем було наголошено суду про фінансову неможливість, на той час, самостійного виконання обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску у спосіб, визначений ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Останнім до матеріалів справи надані відповідні документи щодо врегулювання правовідносин з вказаною юридичною особою по сплаті за позивача єдиного внеску.

Суд звертає увагу на те, що у зазначеному платіжному документі у «призначенні платежу» вказано, «незалежна професійна діяльність, за 2 квартал, ОСОБА_1 ».

За таких обставин, суд виходить з того, що позивач мав на меті виконання, покладеного на нього, безумовного та пріоритетного обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску, а тому здійснював пошук шляхів для виконання цього обов`язку.

Крім того, суд вказує, що заява позивача від 10.07.2019 року за своїм змістом та призначенням фактично є дорученням, хоч і має іншу назву.

Ч. 1 ст. 1000 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Відповідно до ст. 1003 Цивільного кодексу України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Виходячи із аналізу саме положень цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що в результаті реалізації між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Руденко та партнери» взаємовідносин за заявою, яка фактично є дорученням, не відбулось передачі третім особам обов`язку платника (позивача) по сплаті єдиного внеску, позаяк власником коштів, від імені якого здійснено відповідні платежі, в рахунок сплати сум єдиного соціального внеску є саме позивач, а не будь-яка третя особа.

Сама лише обставина, що відповідні перерахування власних коштів платника єдиного внеску відбулись не з його власного рахунку, в умовах неможливості використання власних рахунків платника (що не є спірним між сторонами), не свідчить про порушення платником вимог ч. 9 ст. 25 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Аналогічна правова позиція сформульована Верховним Судом у постанові від 25.01.2019 року по справі № 812/59/16 та у постанові від 21.12.2018 року по справі № 805/1429/17-а.

Підсумовуючи суд також зауважує, що внаслідок такий дій позивача Державний бюджет не зазнав жодних витрат, адже кошти, призначені для сплати єдиного соціального внеску, були зараховані на єдиний казначейський рахунок до нього від імені позивача.

Таким чином, суд вказує на те, що позивачем у повному обсязі виконано покладений на нього обов`язок зі сплати єдиного соціального внеску, а тому вказує на відсутність за позивачем заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску за ІІ та ІІІ квартал 2019 року. Від так, оскаржувана вимога є протиправною та порушує права та інтереси позивача.

За таких обставин, суд при обранні способу відновлення порушеного права позивача виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

У своїх рішеннях Європейський суд дійшов висновку, що захист, який пропонується в статті 13, має поширюватись на всі випадки обґрунтованих заяв про порушення прав і свобод, які гарантуються Конвенцією (наприклад, рішення у справі "Класс та інші проти Федеративної Республіки Німеччини").

В п. 145 рішення від 1511.1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 року).

Крім того, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції, Суд вказує на те, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути:

- незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 року у справі "Гурепка проти України", п. 59);

- спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі "Кудла проти Польщі", п. 158; рішення від 16.08.2013 року у справі "Гарнага проти України", п. 29).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" в розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Водночас винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній міжнародній нормі.

З огляду на викладене, враховуючи те, що оскаржуване рішення порушує право позивача, гарантоване ст. 1 Протоколу Першого до Конвенції, з метою забезпечення ефективного поновлення порушених прав позивача у спірних правовідносинах, суд доходить висновку, що позовні вимоги про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-11518-17 від 18.11.2019 року у сумі 5 508 грн. 36 коп. підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та дій і докази, надані позивачем, суд приходить до переконання, що оспорюване рішення прийняте відповідачем порушує майнові права та інтереси позивача, відповідно позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 768 грн. 40 коп..

Водночас позивачем у позовній заяві заявлено про вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення у даній справі. 28.01.2020 року за вх. № 2566/20 позивачем через канцелярію суду надано документи на підтвердження витрат на правничу допомогу, яких той зазнав, під час розгляду даної справи.

Позивач вказує, що його витрати на правову допомогу складаються зі складання та направлення позовної заяви у сумі 1 000 грн. 00 коп.

На підтвердження вказаних витрат позивач надав суду договір про надання правової допомоги № 036/19 від 22.11.2019 року, додаток № 1 до цього договору, рахунок від 08.01.2020 року, акт виконаних робіт (наданих послуг) від 09.01.2020 року, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу та квитанцію № 0.0..1 від 08.01.2020 року про оплату гонорара адвоката у сумі 1 000 грн. 00 коп.

При вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу у цій справі, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

Ч. 3 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас згідно з ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, змістовний аналіз зазначених вище норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, відноситься до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду надаються договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших понесених стороною витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Такі документи повинні бути оформлені у визначеному законом порядку та відповідати критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим…Суд повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

На переконання суду, стороною позивача надано належні та допустимі докази, що підтверджують реальність понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката, а також надання тих послуг, з яких складаються понесені витрати.

Крім того, суд також зважає на те, що відповідачем не надано жодних заперечень чи міркувань щодо правомірності розподілу витрат на правничу допомогу у цій справі

З огляду на викладене суд доходить висновку про наявність достатніх правових підстав для присудження позивачу витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись Конституцією України, Податковим кодексом України, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Бюджетним кодексом України, Положенням про єдиний казначейський рахунок, затверджене наказом Державного казначейства України від 26.06.2002 року № 122, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.07.2002 року № 594/6882; Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 року за № 508/26953; Положенням про рух коштів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яке затверджено наказом Міністерства фінансів України від 12.02.2016 року № 54 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 27.09.2013 року за № 1667/24199 та ст. 2, 9, 90, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задовольнити.

Скасувати вимогу Головного управління ДПС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-11518-17 від 18.11.2019 року у сумі 5 508 грн. 36 коп..

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 768 грн. 40 коп. та судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції в сумі 1 000 грн. 00 коп..

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Головне управління ДПС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21028)

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 05.02.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна