Справа № 826/16189/18
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2020-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Арсірій Р.О., Огурцов О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого-судді: Черпіцької Л.Т.

суддів: Глущенко Я.Б., Пилипенко О.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, за участю третіх осіб - Міністерство фінансів України, Державна казначейська служба України, Міністерство соціальної політики України про встановлення відсутності компетенції, визнання протиправним (незаконним) підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №170 від 14 березня 2018 року та зобов`язання прийняти новий нормативно-правовий акт в частині,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила суд:

- встановити відсутність компетенції у Кабінету Міністрів України, як органу виконавчої влади, зменшувати на власний розсуд розмір щорічної разової грошової допомоги до 05 травня, як основи соціального захисту для інвалідів війни І групи, встановленої частиною другою розділу І спеціального Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №367-ХІV від 25 грудня 1998 року, в порядку через рішення в підпункті 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №170 від 14 березня 2018 року, без попереднього розгляду цієї зміни шляхом звернення уряду з законодавчою ініціативою у Верховну Раду України, як єдиного органу законодавчої влади в Україні, для проведення відповідних регулятивних змін, щодо встановлення норми повторного розміру щорічної разової грошової допомоги до 05 травня в статті 13 чинного спеціального Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням констатувань пункту 6 статті 92, ст.93 Конституції України, статей 17, 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на підставі правової позиції Європейського суду з прав людини, яка визначена в пункті 90 рішення у справі «Колесник проти України» (Кolesnyk and others v. Ukraine, від 03 червня 2014 року, заява №57116/10), рішенні від 04 грудня 1974 року Yvonne Van Duyn v. Home Office (case 41/74 van duyn v. home office);

- визнати протиправним (незаконним) підпункт 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №170 від 14 березня 2018 року щодо зменшення на власний розсуд норми розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, для інвалідів війни І групи до 3 685,00 грн. через те, що відповідні зміни в «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного Кодексу України, (пункт 26 розділу VІ) щодо визначення урядом розміру щорічної грошової допомоги до 05 травня, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» суперечать нормі чинної статті - 2 спеціального Закону №3551-ХІІ від 23 жовтня 1993 року та порядку проведення відповідних регулятивних змін щодо встановлення повторного розміру щорічної разової грошової допомоги до 05 травня як основи соціального захисту для інвалідів війни І групи, з урахуванням пункту 6 статті 92, статті 93 Конституції України та правової позиції Європейського суду з прав людини, в пункті 90 рішення у справі «Колесник проти України» (Кolesnyk and others v. Ukraine, від 03 червня 2014 року, заява №57116/10);

- визнати протиправним (незаконним) підпункт 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №170, щодо зменшення норми розміру щорічної разової грошової допомоги до 05 травня для інвалідів війни І групи до 3 685,00 грн. через його не відповідність нормі розміру допомоги до 05 травня як основи соціального захисту для інвалідів війни І групи, встановленої правовим актом вищої юридичної сили, а саме частиною другою розділу І спеціального Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25 грудня 1998 року №367-XІV, розміром 10 мінімальних пенсій за віком з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 11 листопада 2008 року у справі №21-84во08 та статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік»;

- визнати протиправним (незаконним) підпункт 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №170 щодо зменшення норми розміру щорічної разової грошової допомоги до 05 травня для інвалідів війни І групи до 3 685,00 грн. через його не відповідність статті 1 першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням правових висновків остаточних рішень Європейського суду з прав людини, в пункті 23 у справі «Сук проти України», (Сase of Suk v. Ukraine; заява №10972/05; остаточне рішення від 10 березня 2011 року), в пункті 23 у справі «Великода проти України» (заява №43331/12; остаточне рішення від 03 червня 2014 року), в пункті 23 у справі «Кечко проти України» (Kесhко v. Uкrаіnе, заява №63134/00, - якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним);

- зобов`язати відповідача прийняти новий нормативно-правовий акт в частині на заміну нормативно-правового акту у відповідній частині підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» від 14 березня 2018 року, через недостатню правову урегульованість соціального захисту інвалідів війни І групи, яка може потягнути за собою порушення прав, свобод та інтересів невизначеного кола осіб і вирішити питання, щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 05 травня для інвалідів війни І групи відповідно до чинної норми частини другої розділу і спеціального Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №367-ХІV від 25 грудня 1998 року, статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з урахуванням правової позиції Верховного Суду України в постанові від 11 листопада 2008 року у справі №21-84во08».

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю деяких положень постанови Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №170 «Про деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» щодо встановлення одноразової грошової допомоги до 05 травня інвалідам війни І групи у розмірі 3 685,00 грн., обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що такі положення суперечать вимогам Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до яких розмір одноразової грошової допомоги повинен становити десять мінімальних пенсій за віком., а також Конституції України, правовим позиціям Європейського суду з прав людини та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року у задоволенні названих позовних вимог відмовлено.

Відмова у задоволенні позовних вимог мотивована тим, що Кабінет Міністрів України, приймаючи постанову від 14 березня 2018 року №170 «Про деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені у Законі України «Про Кабінет Міністрів України», з використанням повноваження на видання такого нормативно-правового акта з метою, з якою це повноваження надано. Прийняття нового нормативно-правового акта, є виключною компетенцією Кабінету Міністрів України, тобто відноситься до його дискреційних повноважень, відтак суд не може втручатись у здійснення цих повноважень, з огляду на наступне. Суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу. В той же час позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено, що оскаржувана постанова суперечить будь-якому нормативно-правовому акту, у тому числі Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Конституції України, правовій позиції Європейського суду з прав людини зокрема викладеній у справах «Колесник проти України», «Сук проти України», «Великода проти України», «Кечко проти України» та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, чи що під час процедури її прийняття порушено вимоги Регламенту.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування фактичних обставин справи.

У відзивах на апеляційну скаргу Міністерство фінансів України та Міністерство соціальної політики України, посилаючись на те, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просять в її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Від Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України відзиви на апеляційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

У зв`язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до вимог статті 311 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», 14 березня 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 170 «Про деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Підпунктом 1 пункту 1 цієї постанови встановлено, що у 2018 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - районні органи соціального захисту населення). Районні органи соціального захисту населення перераховують кошти через відділення зв`язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання) у таких розмірах: особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 3685 гривень; II групи - 3265 гривень; III групи - 2845 гривень; учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 18 років) в`язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 1265 гривень.

Відповідно до частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

ОСОБА_1 відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 є інвалідом І групи та має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, тобто є суб`єктом правовідносин у яких застосовано оскаржуваний нормативно-правовий акт і має право на його оскарження.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 113 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Основоположними принципами діяльності Кабінету Міністрів України є дотримання верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 № 794-VII.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 49 вказаного Закону Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 параграфа 32 глави 2 розділу 4 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950, проекти актів Кабінету Міністрів готуються на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів, доручень Прем`єр-міністра, а також за ініціативою членів Кабінету Міністрів, центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій з дотриманням вимог цього Регламенту.

Частиною третьою статті 48 Бюджетного кодексу України визначено, що взяття бюджетних зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, є порушенням бюджетного законодавства.

Пунктом 6 статті 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

При цьому, частиною другою статті 95 Конституції України встановлено, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (надалі - Закон № 3551-XII).

Відповідно до пунктів 1 та 2 розділу І Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25 грудня 1998 року № 367-XIV статтю 12 Закону № 3551-XII доповнено частиною четвертою такого змісту: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком», а статтю 13 Закону № 3551-XII доповнено частиною четвертою такого змісту: «Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком».

Підпунктом «б» підпункту 1 пункту 20 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року № 107-VI частину п`яту статті 12 Закону № 3551-XII викладено у наступній редакції: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».

Одночасно, підпунктом «б» підпункту 2 пункту 20 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» частину п`яту статті 13 Закону № 3551-XII викладено у наступній редакції: «Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 зміни, внесені підпунктом «б» підпункту 1, підпунктом «б» підпункту 2 пункту 20 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

В той же час, підпунктом 5 пункту 63 розділу І Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII, який набрав чинності 01січня 2015 року , розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 26, яким передбачено, що норми і положення, зокрема, статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону № 3551-XII фінансування витрат, пов`язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Частиною 1 статті 17-1 вказаного Закону встановлено, що щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюють центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, через відділення зв`язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Приписами пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; забезпечує проведення фінансової політики; проведення, зокрема, політики у сфері соціального захисту; розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання.

Законом України від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», який набув чинності 01 січня 2015 року, розділ VІ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Зважаючи на викладене, із набранням чинності Закону №79-VIII Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленої статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Положення Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VIII неконституційними не визнавались та є чинними на даний час.

На виконання зазначених приписів Бюджетного кодексу України у 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 14 березня 2018 року № 170 «Про деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (надалі - Постанова № 170), підпунктом 1 пункту 1 якої установлено, що у 2018 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - районні органи соціального захисту населення). Районні органи соціального захисту населення перераховують кошти через відділення зв`язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання) у таких розмірах: особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 3685 гривень; II групи - 3265 гривень; III групи - 2845 гривень; учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 18 років) в`язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 1265 гривень.

Так, Конституційний Суд України у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20 рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 зазначено, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов`язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Таким чином, в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Отже, Конституційний Суд України визнав конституційним регулювання Кабінетом Міністрів України розміру соціальних виплат та допомог, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Аналогічна правова позиція вже була висловлена Верховним Судом у постановах від 05 березня 2019 року №751/10219/16-а, від 03 квітня 2018 року №755/6133/18.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов`язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини». У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» суд зазначив, що з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини, «належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини».

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, висловленою в рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Водночас, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Валентина Ніканорівна Великода проти України» висловив правову позицію, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Суд зауважив, що першою і найважливішою вимогою статті 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначив, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вбачає законні підстави погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що Кабінет Міністрів України, приймаючи постанову від 14 березня 2018 року №170 «Про деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені у Законі України «Про Кабінет Міністрів України», з використанням повноваження на видання такого нормативно-правового акта та з метою, з якою це повноваження надано.

Колегія суддів також погоджується з тим, що прийняття нового нормативно-правового акта, є виключною компетенцією Кабінету Міністрів України та відноситься до його дискреційних повноважень.

За приписами статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Враховуючи положення Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) відповідача поза межами перевірки за критеріями відповідності прийняття ним рішень, вчинення дій або бездіяльності, передбаченими частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, підміняти його і перебирати на себе повноваження надані Кабінету Міністрів України Конституцією України та Законами України.

Враховуючи викладене у сукупності, колегія суддів не вбачає належних правових підстав для визнання протиправною та нечинною постанови Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 №170 «Про деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Позивачем не доведено, а судом не встановлено, що оскаржувана постанова суперечить будь-якому нормативно-правовому акту, у тому числі Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Конституції України, правовій позиції Європейського суду з прав людини зокрема викладеній у справах «Колесник проти України», «Сук проти України», «Великода проти України», «Кечко проти України» та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, чи що під час процедури її прийняття порушено вимоги Регламенту.

Враховуючи наведене вище, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 05 лютого 2020 року.

Головуючий суддя: Л.Т. Черпіцька

Судді: Я.Б. Глущенко

О.Є. Пилипенко