Справа № 120/4126/19-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2020-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

29 січня 2020 р. Справа № 120/4126/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Слободонюка М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Фурмана В.В.

представника позивача: адвоката Анісімової А.М.

представника відповідача: Вербицької Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області

про: визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, за вимогами якого просив суд:

- визнати протиправною відмову у призначенні позивачу пільгової пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", викладену у листі № 783/02-22-26/02 від 05.11.2019 року Тульчинського відділу обслуговування громадян Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області;

- зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію як громадянину, який потерпів від Чорнобильської катастрофи 4 категорії зі зниженням пенсійного віку на 5 років у відповідності до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 02.01.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він має статус громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю ІV категорії. 01.04.2019 року після досягнення віку 55 років він звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку як потерпілому внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС у відповідності до ч. 1 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", додавши всі необхідні документи, які підтверджують те, що в період з 22.07.1986 року по 07.03.1997 року він проживав в м. Ладижині в зоні посиленого радіологічного контролю. Проте, листом від 05.11.2019 року за № 783/02-22-26/02 відповідач після розгляду його заяви повідомив про відсутність достатніх правових підстав для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку мотивуючи це тим, що згідно записів його трудової книжки в період часу з 12.08.1986 року по 01.12.1991 року він працював у "Спеціалізованому підприємстві "Енергоочистка" м. Кишинів, Молдова, у зв`язку з чим наявна суперечність із довідкою про його зареєстроване місце проживання.

Позивач вважає, що така відмова є безпідставною, оскільки факт його постійного проживання в м. Ладижин підтверджується як довідкою №4990 від 27.11.2019р. так і наявним у нього посвідченням потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1 від 01.01.1993р., підстави для видачі якого є ідентичними підставам для призначення пенсії відповідно до ст. 55 Закону №769-ХІІ. Щодо твердження органу пенсійного фонду про те, що місце його роботи у вказаний період було м. Кишинів, то з цього приводу зазначає, що дільниця де він працював від даного підприємства знаходилась у м. Ладижин, і протягом усього часу він виконував роботи по ремонту обладнання котельного цеху Ладижинської ТЕС, а тому і місце роботи і місце його проживання співпадали.

Наведені обставини спонукали позивача звернутись до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 16.12.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Також відповідачу встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

02.01.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволені позову. Зазначив, що обов`язковою умовою, яка передбачає право особи на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є встановлення факту постійного проживання чи роботи в зоні посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що особа станом на 01.01.1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років. (мають право на зменшення віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років). Разом з тим, подані позивачем документи в їх сукупності такого факту не підтверджують, оскільки враховуючи попередньо проведену правову експертизу щодо змісту і належного оформлення таких документів, встановлено, що відповідно до довідки Ладижинської міської ради від 27.11.2019 року за № 4990, місце проживання позивача зареєстровано в м. Ладижин з 22.07.1986 року по 07.03.1997 року. Водночас, відповідно до даних трудової книжки (п. 6 - 7), зазначено, що з 12.08.1986 року по 01.12.1991 року позивач працював у "Спеціалізованому підприємстві "Енергоочистка" м. Кишинева, Республіка Молдова, що виключає підтвердження постійного місця проживання в даний період в зоні радіоактивного забруднення. Оскільки, документи не підтвердили інформацію про період постійного проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю, у відповідача відсутні підстави для призначення пенсії позивачу зі зменшенням пенсійного віку у відповідності до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". За таких обставин, відповідач просить суд відмовити у задоволені заявленого позову в повному обсязі.

Ухвалою суду від 10.01.2020 року розгляд справи було відкладено на 24.01.2020 року, а в подальшому в судовому засіданні оголошувалась перерва до 29.01.2020 року.

У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити, додатково зазначивши, що право позивача на призначення пенсії виникло з 02.01.2019 року, а неприйняття відповідачем відповідного рішення за наслідками розгляду його заяви від 01.04.2019 року не може ставитись в залежність до його законного права на пенсійне забезпечення, що гарантоване діючим законодавством.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), що підтверджується копією посвідчення Серії НОМЕР_2 від 01.01.1993 року.

01.01.2019 року позивачеві виповнилося 55 роки, у зв`язку з чим у визначений п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» трьохмісячний строк він 01.04.2019 року звернувся до Тульчинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області (наразі - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області) з письмовою заявою про призначення пенсії за віком згідно з Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зі зниженням пенсійного віку на п`ять років.

Факт звернення до відповідача підтверджується копією заяви встановленої форми із відміткою уповноважених працівників органу пенсійного фонду про її прийняття 01.04.2019 року.

Однак, не отримавши відповідь на заяву, позивач 24.10.2019 року повторно звернувся до відповідача із проханням повідомити про результат розгляду його попереднього звернення.

На вказане звернення позивача Тульчинським відділом обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області надано лист від 05.11.2019 року № 783/07-22-26/02 про відмову у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку з тих підстав, що додані до заяви документи, на думку відповідача, не підтверджують факт постійного проживання позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю за період з 22.07.1986 року по 07.03.1997 року.

Вважаючи таку відмову незаконною, а свої права та законні інтереси порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені Законом України від 28.02.1991 року № 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон № 796-XII).

Статтею 11 Закону № 796-XII визначено осіб, які належать до потерпілих від Чорнобильської катастрофи, якими згідно пункту 4 частини першої цієї статті є: особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 14 Закону № 796-XII для встановлення пільг і компенсацій особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, визначаються до категорії "4".

Згідно зі статтею 15 Закону № 796-XII підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Визначення рівнів забруднення, доз опромінення, відновлення їх шляхом розрахунку здійснюється Кабінетом Міністрів України за поданням відповідних державних органів та обласних державних адміністрацій.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 року № 106 м. Ладижин Тростянецького району Вінницької області віднесене до зони посиленого радіоекологічного контролю внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС категорії 4.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені статтею 55 Закону 796 -ХІІ.

Так, згідно частини першої вказаної норми, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з абзацом 6 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у такому порядку: 2 роки* (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Відповідно до примітки (*), початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Таким чином із наведеної норми слідує, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні радіологічного контролю з моменту аварії, станом на 01.01.1993 не менше 4 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 2 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Отже, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі ст. 55 Закону №796-XII - є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні радіологічного контролю протягом чотирьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року.

При цьому, особам, які проживали у зоні радіологічного контролю в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 2 роки.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №556/1153/17, від 11.04.2018 у справі №565/1829/17, від 26.09.2018 року у справі №205/4589/16-а.

Як свідчать матеріали справи згідно довідки Відділу ведення реєстру територіальної громади Ладижинської міської ради від 27.11.2019 року № 4990, місце проживання ОСОБА_1 дійсно було зареєстроване в м. Ладижин Вінницької області за наступними адресами:

- АДРЕСА_2 - за період з 22.07.1986 року по 16.03.1990 року;

- АДРЕСА_4 - за період з 16.03.1990 року по 25.06.1993 року;

- АДРЕСА_5 - за період з 25.06.1993 року по 07.03.1997 року.

Довідка видана на підставі додатку Ф 16 та архівного журналу.

Таким чином із вищевикладеного вбачається, що позивач з 22.07.1986 року по 07.03.1997 року постійно був зареєстрований в м. Ладижин Вінницької області, який відносився до населеного пункту категорії № 4, тобто зони посиленого радіологічного контролю відповідно до Постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 року № 106.

Зазначений період проживання позивача в м. Ладижин згідно абзацом 6 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ надає йому право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 5 років.

Перелік документів, що подаються до органу Пенсійного фонду для призначення пенсії, встановлений Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок №22-1).

Відповідно до пункту 1 Порядку 22-1, заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з пунктом 2.1 вищевказаного Порядку до заяви про призначення пенсії за віком додається, зокрема, документ, який засвідчує особливий статус особи, а саме посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").

Отже, як видно з наведеної норми, у довідці має бути зазначено період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, та така має бути видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями). При цьому, законодавець не встановив та не затвердив певного зразка довідки та вимог, що така має бути підтверджена і містити підстави її видачі.

Судом встановлено, що вказані вимоги Порядку позивачем дотримані та надано як копію посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю Серії НОМЕР_2 від 01.01.1993 року так і довідку про період (періоди) проживання на відповідній території в м. Ладижин Вінницької області.

При цьому, дослідивши надану позивачем довідку про зареєстроване місце його проживання № 4990 від 27.11.2019 року, суд встановив, що така містять чітко визначені періоди проживання позивача, місце проживання та суб`єкта виготовлення відповідної довідки (Відділ ведення реєстру територіальної громади Ладижинської міської ради Вінницької області), який є органом місцевого самоврядування.

Враховуючи наведене, підстав для неприйняття до уваги вказаної довідки та неврахування відповідних періодів проживання позивача на території радіоактивного забруднення при розгляді заяви про призначення пенсії у відповідача не було.

Разом з тим, суд враховує, що ОСОБА_1 Вінницькою обласною державною адміністрацією 01.01.1993 року було видано посвідчення громадянина (громадянки), який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) Серії НОМЕР_2 .

Слід вказати, що Постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 р. № 51 "Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Порядок) затверджений порядок, який регулює правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до пункту 2 Порядку посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", іншими актами законодавства.

Отже, за наявності підстав передбачених ст. 14 Закону № 796-ХІІ особі видається відповідне посвідчення, яке надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими цим Законом, та після отримання такого посвідчення, особа вважається такою, що має статус потерпілої від ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до статті 11 Закону.

Пунктом 10 Порядку встановлено, що посвідчення видаються особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток N 7).

Системний аналіз положень статей 9, 14 Закону №796-ХІІ у поєднанні із нормою ч. 3 ст. 65 цього Закону дають підстави дійти до висновку, що основним доказом проживання, роботи або навчання на території зони радіоактивного забруднення чи участі в роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи або посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, яке відповідно до змісту ст.14 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", є підставою для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку (ст. 55 Закону № 796-ХІІ). Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Судом враховано, що на час звернення позивача до суду дане посвідчення серії НОМЕР_2 від 01.01.1993 року ніким не скасовано, не визнано недійсним, отже є таким, що підлягає для застосування і надання пільг, встановлених Законом № 796-ХІІ. Однією із пільг є зменшення віку, необхідного для призначення і виплати пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону №796-ХІІ.

Таким чином, наявність у позивача зазначеного посвідчення є достатнім підтвердженням факту, що він на протязі 4 років до 01.01.1993 року проживав або постійно працював у зоні посиленого радіоекологічного контролю.

В цілому, як уже зазначалося судом вище, обставини постійного проживання позивача в м. Ладижин Вінницької області за період з 22.07.1986 року по 07.03.1997 року підтверджуються довідкою №4990 від 27.11.2019 року Відділу ведення реєстру територіальної громади Ладижинської міської ради Вінницької області, та є достатніми для отримання права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 5 років.

Щодо посилання відповідача на те, що згідно відомостей трудової книжки позивача (запис 6 та 7), останній в період з 12.08.1986 року по 01.12.1991 року працював в місті Кишинев Республіки Молдова, то такі на переконання суду є безпідставними, оскільки в жодному разі не спростовують можливість проживання позивача в цей же час в зоні посиленого радіоекологічного контролю в м. Ладижин. Більше того, суд враховує пояснення позивача про те, що дільниця де він працював від «Спеціалізованого підприємства «Енергоочистка», м. Кишинев, розташовувалась саме в місті Ладижин, де знаходився котельний цех Ладижинського ТЕС.

В даному випадку записи трудової книжки не є тими доказами, які спростовують відомості про місце проживання позивача. Такими доказами, як уже наголошувалось судом вище, є довідка органу місцевого самоврядування - Відділу ведення реєстру територіальної громади Ладижинської міської ради Вінницької області, а також посвідчення Серії НОМЕР_2 , видане позивачу як особі, яка постійно проживала на території зони радіоекологічного контролю, та яке безумовно підтверджує факт проживання останнього на такій території протягом не менше як 4 роки станом на 1 січня 1993 року.

Тобто, досліджені судом обставини справи вказують на те, що позивачем дотримано усіх вимог, за наявності яких останній має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 5 років як особа, яка постійно проживали у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років станом на 1 січня 1993 року, в тому числі і з 22.07.1986 року по 31.07.1986 року, що дає право на зниження пенсійного віку на 2 роки та наступних 9 років після цієї дати, що дає право на зниження пенсійного віку іще на 3 роки.

Відтак, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що надані позивачем документи підтверджують його право на призначення пенсії згідно статті 55 Закону № 796-ХІІ зі зниженням пенсійного віку на 5 років.

Щодо обставин неприйняття відповідачем жодного рішення по заяві позивача від 01.04.2019 року про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною 5 статті 45 вказаного Закону передбачено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Відповідно до п. 4.1 Порядку 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).

Пунктами 4.2 та 4.3 Порядку 22-1 передбачено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Як встановлено судом, 01.04.2019 року позивачем до територіального органу пенсійного фонду подана заява встановленого зразка (згідно додатку 3 Порядку 22-1). Однак, в межах десятиденного терміну жодного рішення за наслідками розгляду такої заяви відповідачем не приймалося, як і повідомлялось позивача про необхідність до оформлення у визначений строк поданих документів. В той же час, повідомлення про неможливість призначення відповідної пенсії позивачу оформлене відповідачем листом від 05.11.2019 року за № 783/02-22-26/02.

Так, цілком обґрунтовано слід вважати, що за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії відповідач мав би прийняте відповідне рішення як індивідуальний акт, що виданий на виконання владних управлінських функцій. Натомість, вказаний лист відповідача від 05.11.2019 року за № 783/02-22-26/02 не може розцінюватись судом як відповідь по суті заяви, оскільки містить ознаки фактичної відмови у призначенні пенсії з обґрунтуванням підстав такої відмови та оцінки тих доказів і матеріалів, які позивач надавав відповідачу.

Саме тому суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах є визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на п`ять років згідно ч. 1 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Щодо решти вимог зобов`язального характеру, як способу відновлення прав позивача, суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (Постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що з метою повного відновлення порушених прав позивача, необхідно зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію згідно статті 55 Закону № 796-ХІІ зі зниженням пенсійного віку на 5 років.

Визначаючись щодо дати, з якої необхідно призначити пенсію, то суд враховує, що відповідно до частини першої статті 45 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема у випадку, якщо пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку 01.04.2019 року, а досяг віку 55 років - 01.01.2019 року (тобто звернення за пенсією відбулось в межах трьохмісячного строку з дня досягнення пенсійного віку), тому саме з наступного дня після досягнення пенсійного віку - 02.01.2019 року необхідно зобов`язати відповідача призначити пенсію відповідно до ст. 55 Закону № 796-ХІІ .

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 1 статті 6 КАС України).

З огляду на вищенаведене, заявлений адміністративний позов належить задовольнити в повному обсязі.

З урахуванням вимог ч. 1 ст. 139 КАС України сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 768,40 грн. належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на п`ять років згідно ч. 1 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на п`ять років згідно ч. 1 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 02 січня 2019 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 04.02.2020.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100)

Суддя Слободонюк Михайло Васильович