Справа № 420/6590/19
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2020-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6590/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

07 листопада 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області в особі Суворовського районного відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в оформленні та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року, ОСОБА_1 у зв`язку зі зміною її прізвища на ОСОБА_1, після укладення шлюбу, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ;

- зобов`язати Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області в особі Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України зразка 1994 року у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України № 2503.

Ухвалою суду від 12.11.2019 року судом залишено без руху адміністративний позов ОСОБА_1 та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

25.11.2019 року (вх. №44146/19) засобами поштового зв`язку від позивача надійшла заява про усунення недоліків разом із уточненою позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо не оформлення паспорта громадянина України зразка 1994 року, ОСОБА_1 у зв`язку зі зміною її прізвища на ОСОБА_1, після укладення шлюбу, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ, шляхом прийняття рішення про відмову, викладеному у листі Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №5116-2080/5116.1-19 від 17.09.2019 року;

- зобов`язати Суворовський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати бланк паспорту ОСОБА_1 зразка 1994 року у формі книжечки, з проставленою відміткою місця проживання без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки даних, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

Також, у вказаній уточненій повній заяві позивач просить суд стягнути понесені нею судові витрати з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

В обґрунтування позовних вимог у позові вказано, що позивач - ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . 04 червня 2016 року Суворовським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області їй видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 . Реєстраційний номер облікової картки позивачу присвоєно не було у зв`язку з її відмовою від його отримання через релігійні переконання. 30 серпня 2019 року зареєстровано укладення шлюбу між позивачем - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , про що складено відповідний актовий запис № 1464. Після укладення шлюбу, ОСОБА_1 присвоєно прізвище ОСОБА_1 .

У позові вказано, що враховуючи укладення шлюбу та обрання прізвища чоловіка, як спільного прізвища подружжя, відповідно до ч.1 ст.35 Сімейного кодексу України, позивач 12.09.2019 року звернулася з заявою до Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо оформлення паспорта громадянина України у вигляді книжечки, у зв`язку зі зміною прізвища на « ОСОБА_1 », відповідно до Положення, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ, оскільки через свої релігійні переконання вона не може, не бажає та не має морального права здійснювати обмін паспорту у формі книжечки, зразка 1994 року, на паспорт за формою пластикової картки типу ID-1 (біометричний паспорт). Як стверджує позивач, вона не може отримати паспорт з безконтактним електронним носієм, оскільки такий носій містить персональні дані від обробки яких вона відмовляється. У позові вказано, що при зверненні до Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області позивач посилалась на висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18).

Як зазначено у позові, 17.09.2019 року Суворовський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області листом №5116-2080/5116.1-19 надав відповідь, у якій вказано, що за результатами розгляду заяви позивача щодо оформлення паспорта громадянина України у вигляді книжечки, у зв`язку зі зміною прізвища на « ОСОБА_1 », затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ, повідомлено, що у ДМС територіальних органів/підрозділів відсутні законні підстави для оформлення та видачі мені паспорта громадянина України відповідно до Постанови Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

Посилаючись на правові висновки, викладені у рішенні Верховного суду від 07.02.2019 року по справі №803/1306/17, позивач вважає, що дії відповідача у вигляді відмови в обміні паспорту у формі книжечки у зв`язку із зміною прізвища є протиправними у зв`язку із чим позивач просить суд задовольнити її позовні вимоги.

11.12.2019 року (вх. №47042/19) від представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до суду надійшов відзив на позовну заяву разом із додатками, в якому зазначено, що вказаний відповідач вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

З посиланням на фактичні обставини справи щодо звернення позивача до Суворовським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області та нормативно обґрунтовуючи власні доводи приписами пп.2-4, п.17 розд.2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ, ст.21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» , п.4.1 Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого Наказом МВС України від 13.04.2012 року № 320 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 липня 2012 р. за № 1089/21401, ГУ ДМС в Одеській області вказує про відсутність протиправних дій Суворовського РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області, оскільки за відсутності будь яких даних особи та за відсутності необхідних документів відповідач позбавлений можливості видати паспорт громадянина України.

У відзиві вказано, що оскільки позивачем не подано всіх необхідних документів, обов`язок видати паспорт громадянина України у формі книжечки відсутній.

Також відповідач стверджує, що на день звернення позивача із заявою, у ГУ ДМС в Одеській області були відсутні правові підстави для видачі Мазуровій (Тодоровій) паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді книжечки.

Як стверджує відповідач у відзиві на позовну заяву, заяву позивача було розглянуто в порядку Закону України «Про звернення громадян» та надано відповідь на поручені в заяві питання. Рішення про відмову в оформленні паспорту громадянина України не приймалось та не могло бути прийняте враховуючи той факт, що із заявою встановленого зразка про отримання паспорта громадянина України позивач не зверталась.

Враховуючи вищевикладене, Головне управління ДМС в Одеській області просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

02.01.2020 року (вх. №75/20) від позивача до суду надійшла відповідь на відзив разом із додатками, в якій зазначено про необґрунтованість доводів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Станом на дату вирішення даної адміністративної справи інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.

Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.1 ст.120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Отже, дана адміністративна справа вирішується судом у межах строку, визначеного ст. 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов, відповіді на відзив і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судам встановлено наступні факти та обставини.

З наявних матеріалів справи судом встановлено, що позивач народилась 18 квітня 2000 року .

04 червня 2016 року Суворовським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області видано ОСОБА_1 паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 (а.с.24).

Реєстраційний номер облікової картки позивачу присвоєно не було у зв`язку з її відмовою від його отримання через релігійні переконання.

Судом встановлено, що 30 серпня 2019 року зареєстровано укладення шлюбу між позивачем - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , про що складено відповідний актовий запис № 1464 (а.с.25).

Згідно свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_2 , виданого 30 серпня 2019 року після укладення шлюбу, ОСОБА_1 , присвоєно прізвище Мазурова.

Як вказує позивач та не заперечується відповідачем, враховуючи укладення шлюбу та обрання прізвища чоловіка, як спільного прізвища подружжя, відповідно до ч.1 ст.35 Сімейного кодексу України, позивач 12.09.2019 року звернулася з заявою до Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо оформлення паспорта громадянина України у вигляді книжечки, у зв`язку зі зміною прізвища на « ОСОБА_1 », відповідно до Положення, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ, оскільки через свої релігійні переконання вона не може, не бажає та не має морального права здійснювати обмін паспорту у формі книжечки, зразка 1994 року, на паспорт за формою пластикової картки типу ID-1 (біометричний паспорт). Як стверджує позивач, вона не може отримати паспорт з безконтактним електронним носієм, оскільки такий носій містить персональні дані, від обробки яких вона відмовляється.

17.09.2019 року Суворовським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 ) ОСОБА_1 вх. №5116/1832 від 12.09.2019 року складено лист №5116-2080/5116.1-19, в якому зазначено що у ДМС та її територіальних органів/підрозділів відсутні законні підстави для оформлення та видачу позивачу паспорта громадянина України відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ (а.с.21-23).

У вказаному листі з посиланням на положення ст.ст.19, 24, 35, 68 Конституції України, ст.21 Закону України «Про єдиний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її статус», Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302, зазначено, що переконання особи, належність до окремих соціальних груп не можуть бути законною підставою для звільнення від своїх обов`язків перед державною або відмови від виконання законів.

Також у листі від17.09.2019 року №5116-2080/5116.1-19 зазначено, що судове рішення у справі №806/3265/17 на яке посилалась позивач, не може бути підставою для видачі паспорта громадянина України зразка, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ, оскільки є індивідуальним актом та стосується прав та інтересів визначеної в рішення особи.

Окрім того, у листі від 17.09.2019 року №5116-2080/5116.1-19 вказано, що виходячи із системного аналізу норм права, видача документа, що посвідчує особу (незалежного від його вигляду - книжка чи картка, що містять безконтактний електронний носій) не можлива без обробки персональних даних особи. Заява про видачу паспорту підтверджує волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки. У листі зазначено, що Єдиний демографічний реєстр ведеться відповідно до вимог Закону України «Про захист персональних даних», оформлені засобами Єдиного державного демографічного реєстру документів забезпечують більш надійний ступінь захисту від втручання, пошкодження чи втрату інформації у порівнянні з документами на паперових носіях.

Вважаючи дії Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо не оформлення паспорта громадянина України зразка 1994 року, ОСОБА_1 у зв`язку зі зміною її прізвища на ОСОБА_1, після укладення шлюбу, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ, шляхом прийняття рішення про відмову, викладеному у листі Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №5116-2080/5116.1-19 від 17.09.2019 року протиправними, позивач звернулась до суду із даною позовною заявою.

Вирішуючи дану адміністративну справу, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч.2 ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

При цьому, у даному випадку відсутня будь-яка загроза національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, а тому збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням держави в її особисте та сімейне життя.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами:

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Приватне життя "охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру" (див. п. 25 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "C. проти Бельгії" від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції "захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом" (див. п. 61 рішення ЄСПЛ у справі "Pretty проти Сполученого Королівства" (справа № 2346/02, ECHR 2002 та п.65. рішення ЄСПЛ у справі "Олександр Волков проти України" (заява № 21722/11).

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося "згідно із законом", не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі "Ельсхольц проти Німеччини" (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Таким чином, особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Так, відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 р. №5492-VI документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України та документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус. При цьому, до документу, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України відноситься, зокрема, паспорт громадянина України.

Частинами 1, 2, 4, 5 ст. 14 цього Закону передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Згідно з ч.1 ст. 21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Отже, у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу є порушенням її громадянських прав у зв`язку з неможливістю їх реалізації.

Згідно із ч. 3 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» паспорт громадянина України містить безконтактний електронний носій.

Згідно з пунктом 1 статті 5 Закону України «Про громадянство України», документом, що підтверджує громадянство України, є паспорт громадянина України.

Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII затверджено, зокрема, Положення про паспорт громадянина України (далі - Положення № 2503).

Відповідно до п.п. 1, 3, 5, 8, 9-11 Положення № 2503, паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт дійсний для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення. Паспортна книжечка являє собою зшиту внакидку нитками обрізну книжечку розміром 88 х 125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується. До паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним. Паспорт, виготовлений у вигляді паспортної картки (інформаційного листка), має розмір 80 х 60 мм. У інформаційний листок вклеюється фотокартка і вносяться відомості про його власника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження і особистий номер, а також дата видачі і код органу, що його видав. Інформаційний листок заклеюється плівкою з обох боків. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної картки, визначається Кабінетом Міністрів України. Бланки паспортів виготовляються на замовлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, з високоякісного паперу з використанням спеціального захист.

Згідно з пунктом 12 Положення про паспорт громадянина України видача та обмін паспорта провадяться у місячний термін за місцем постійного проживання громадянина. Вклеювання до паспорта нових фотокарток при досягненні громадянином 25 - і 45-річного віку провадиться у п`ятиденний термін.

Відповідно до п.13 Положення № 2503 для одержання паспорта громадянин подає: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35х45 мм; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.

Пунктом 14 Положення № 2503 за видачу паспорта справляється державне мито.

Згідно з п.16 Положення № 2503 обмін паспорта провадиться у разі: зміни (переміни) прізвища, імені або по батькові; встановлення розбіжностей у записах; непридатності для користування.

Відповідно до п.17 Положення № 2503 для обміну паспорта громадянин подає: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; паспорт, що підлягає обміну; дві фотокартки розміром 35х45 мм.

Для обміну паспорта у зв`язку із зміною (переміною) прізвища, імені чи по батькові або встановленням розбіжностей у записах подаються також документи, що підтверджують ці обставини.

Пунктом 18 Положення № 2503 для одержання, обміну паспорта і вклеювання до нього нових фотокарток громадянин подає документи і фотокартки не пізніш як через місяць після досягнення відповідного віку або зміни (переміни) прізвища, імені чи по батькові, встановлення розбіжностей у записах або непридатності паспорта длякористування.

Як встановлено судом, позивач звернулась із заявою до Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо оформлення паспорта громадянина України у вигляді книжечки, у зв`язку зі зміною прізвища на « ОСОБА_1 » 12.09.2019 року.

Таким чином, у відповідності до п.18 Положення № 2503 позивач звернулась із вищевказаною заявою із дотриманням місячного строку від дати укладення шлюбу, тобто, від дати з якої виникли обставини, які слугували підставо для відповідного звернення.

При цьому під час усього строку розгляду даної адміністративної справи доказів недодержання позивачем із відповідним зверненням Положення № 2503 до суду не надано.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» (далі - Постанова № 302) затверджено: зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4; Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України, що додається.

За змістом п. 2 цієї Постанови із застосуванням засобів Реєстру запроваджено:

з 01 січня 2016 року - оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII;

з 01 листопада 2016 року - оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

До завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних підрозділів ДМС матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою, паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки; прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01 листопада 2016 року припиняється (п. 3 Постанови № 302).

Пунктом 131 Постанови № 302 передбачено, що до безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься така інформація: (…) біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи.

Безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразку містить відцифровані персональні данні особи.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону № 2297-VI мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.

Персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (ст. 2 Закону № 2297-VI).

Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 5, 6 ст. 6 вказаного Закону).

Таким чином, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.

Законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що, в свою чергу, обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.

Отже, реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

У ст. 8 Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних, ратифікованій Законом України від 06 липня 2010 року № 2438-VI, зазначено: «Будь-якій особі надається можливість: a) з`ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у ст. 5 і 6 цієї Конвенції…».

За сталою практикою ЄСПЛ, першою умовою виправданості втручання у права, гарантоване ст. 8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну «закон» є автономним, та до якості «закону» ставляться певні вимоги (див. рішення ЄСПЛ у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, заява № 18139/91, п. 37) Під терміном «закон» … слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності».

Таким чином, норми Закону № 5492-VI на відміну від норм Положення № 2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом») не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення ст. 8 Конвенції.

Крім того, перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження «нагальній суспільній потребі», тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справі «Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine» від 14 червня 2007 року). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (див. рішення ЄСПЛ у справі «Groppera Radio AG and Others v. Switzerland» від 28 березня 1990 року).

Тобто будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Крім того, відповідно до ст. 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

ЄСПЛ у своєму рішенні по справі «Х`ю Джордан проти Великої Британії» сформулював таку позицію: «Якщо загальна політика або захід мають непропорційно шкідливі наслідки для конкретної групи, то вони (загальна політика або захід) можуть вважатися дискримінаційними, незважаючи на те, що вони не спрямовані конкретно на цю групу».

Отже, позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Таким чином, законодавець, приймаючи Закон № 1474-VIII, яким внесено зміни до Закону № 5492-VI, не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими і виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України та не допускати жодної дискримінації у залежності від часу виникнення правовідносин з отриманням паспорта громадянина України. На час звернення позивача до Відділу УДМС діяло два нормативних акта: Положення про паспорт № 2503-XII і Постанова № 302, відповідно до яких особи, які раніше отримали паспорт, не зобов`язані звертатися за його обміном, при досягнені відповідного віку органи УДМС проводять вклеювання фотографії, тоді як особи, які змінили прізвище, чи у яких відбулися інші зміни персональних даних, зобов`язані отримувати новий паспорт у формі ID-картки, який має обмежувальний термін 10 років (ч. 3 ст. 21 Закону № 5492-VI), до якого вноситься більше персональних даних та який має унікальний номер запису у Реєстрі. При цьому, у жодному законі не зазначено, з якою метою встановлені такі обмеження, і чи є вони необхідними у демократичному суспільстві. Оскільки дії Відділу УДМС розглядаються як дії держави в цілому, і такі дії порушують основоположні права громадян, то вони визнаються протиправними.

Вирішуючи спір, суд враховує, що правову позицію щодо права особи на отримання паспорта в формі паспортної книжечки вже було висловлено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в зразковій справі № 806/3265/17.

У зазначеному рішенні Велика Палата Верховного Суду констатувала, що норми Закону № 5492-VI, на відміну від норм Положення про паспорт, не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорта у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, імені та по батькові, та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій.

На переконання Великої Палати Верховного Суду, це є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Також такий підхід не відповідає вимогам якості закону (тобто, таке втручання не було «встановлене законом»), не є «необхідним у демократичному суспільстві». Зазначене допускає свавільне втручання в право на приватне життя в контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року, позбавлення особи можливості отримання паспорта в традиційній формі - у вигляді паспортної книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не є необхідним у демократичному суспільстві, і таке втручання є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Враховуючи вищенаведене суд приходить висновку, що позивач має право на оформлення паспорта у формі книжечки, відповідно до Положення про паспорт громадянина України № 2503 у зв`язку із зміною прізвища.

Таким чином, дії відповідача щодо не оформлення паспорта громадянина України зразка 1994 року, ОСОБА_1 у зв`язку зі зміною її прізвища на ОСОБА_1, після укладення шлюбу, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ, шляхом прийняття рішення про відмову, викладеному у листі Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №5116-2080/5116.1-19 від 17.09.2019 року є протиправними.

При вирішенні даної справи суд критично оцінює твердження відповідача, що ним не приймалося рішення про відмову у видачі паспорта громадянина України в формі книжечки, а заява позивача була розглянута як звернення у межах строку визначеного Законом України «Про звернення громадян» та позивачу надано письмову відповідь з відповідними роз`ясненнями щодо оформлення та видачі паспорта громадянина України, оскільки зазначаючи про відсутність підстав для оформлення та видачі позивачу паспорта громадянина України відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ Суворовський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області керувалось Порядком №302.

Тобто, відповідач надав оцінку наявноств підстав для видачі відповідного паспорту.

Щодо посилань представника ГУ ДМС України в Одеській області, які викладені у відзиві на позовну заяву на те, що рішення про відмову у видачі паспорту громадянина України у формі книжечки не приймалось та відповідно відсутні підстави для зобов`язання видати такий паспорт, оскільки позивач не звернулася з відповідною заявою та не надала всі необхідні документи, зокрема фотокартки, свідоцтво про народження, суд зазначає, що відповідно до абз.2 ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, такий суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, суд не враховує, дані твердження представника ГУ ДМС України в Одеській області, так як у відповіді №5116-2080/5116.1-19 від 17.09.2019 року така підстава для відмови не зазначена.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача про визнання протиправними дій Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо не оформлення паспорта громадянина України зразка 1994 року, ОСОБА_1 у зв`язку зі зміною її прізвища на ОСОБА_1, після укладення шлюбу, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ, шляхом прийняття рішення про відмову, викладеному у листі Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №5116-2080/5116.1-19 від 17.09.2019 року.

Згідно з п.23 ч.1 ст.4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Оскільки вимога позивача про зобов`язання Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати бланк паспорту ОСОБА_1 зразка 1994 року у формі книжечки, з проставленою відміткою місця проживання без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки даних, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ є похідною вимогою від задоволеної вимоги про визнання протиправними дій щодо відмови у оформленні та видачі паспорта у формі паспортної книжечки, вона також є обґрунтованою та з урахуванням вимог ст.9 КАС України підлягає задоволенню шляхом зобов`язання Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України зразка 1994 року у формі книжечки, з проставленою відміткою місця проживання без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки даних, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Позивачем до суду надано квитанцію №0.0..1 від 10511.2019 року про сплату судового збору за подання адміністративного позову на суму 768,40 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

В уточненій повній заяві позивач просить суд стягнути понесені нею судові витрати з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

Враховуючи наявність підстав для задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача суму сплаченого ним судового збору у розмірі 768,40 грн. з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 262, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо не оформлення паспорта громадянина України зразка 1994 року, ОСОБА_1 у зв`язку зі зміною її прізвища на ОСОБА_1, після укладення шлюбу, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ, шляхом прийняття рішення про відмову, викладеному у листі Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №5116-2080/5116.1-19 від 17.09.2019 року.

Зобов`язати Суворовський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України зразка 1994 року у формі книжечки, з проставленою відміткою місця проживання без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки даних, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідачі:

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул.Преображенська, 44, м.Одеса, 65045, );

Суворовський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (ул.Кримська, 62, м.Одеса, 65069).

Суддя Корой С.М.

.