Справа № 360/5496/19
Суддя: О.В. Ірметова
Дата ухвалення: 2020-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

03 лютого 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/5496/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Ірметова О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом адвоката Рудої Олени Олексіївни в інтересах ОСОБА_1 до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2019 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява адвоката Рудої Олени Олексіївни в інтересах ОСОБА_1 до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, з такими вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Старобільського об`єднаного управління пенсійного фонду України Луганської області №00 від 14.11.2019 про відмову в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсії ОСОБА_1 ;

- визнати протиправною бездіяльність Старобільського об`єднаного управління пенсійного фонду України Луганської області щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до спеціального стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періодів роботи на посаді медичної (палатної) хірургічного відділення КЗ «Щастинська міська лікарня Новоайдарського району з 01.03.2004 по 31.08.2006 з 01.09.2006 по 30.09.2006 та з 01.10.2006 по 31.12.2009, не у зарахуванні до спеціального стажу період навчання в Старобільському медичному училищі з 1990-1993 роки;

- зобов`язати Старобільське об`єднане управління пенеійного фонду України Луганської області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоди роботи на посаді медичної (палатної) хірургічного відділення КЗ «Щастинська міська лікарня Новоайдарського району з 01.03.2004 по 31.08.2006, з 01.09.2006 по 30.09.2006 та з 01.10.2006 по 31.12.2009, період навчання в Старобільському медичному училищі з 1990-1993 роки;

- зобов`язати Старобільське об`єднане управління пенсійного фонду України Луганської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії за віком відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позов обґрунтовано тим, що 07 листопада 2019 року позивач звернувся до Старобільського об`єднаного управління пенсійного фонду України Луганської області з заявою щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 ЗУ "Про пенсійне забезпечення" надав усі необхідні для цього документи.

Заяву про було мотивовано тим, що позивач набувши право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та послався на рішенням Конституційного суду України 2-р/2019 від 04.06.2019, яким визнано неконституційними положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України № 1788, зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VІІІ та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VІІІ.

Рішенням №00 від 14.11.2019 відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Позивач вважає таке рішення протиправним.

Ухвалою суду від 02 січня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 32-33).

31 січня 2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 74-75), в обґрунтування якого зазначено, що станом на момент звернення позивача за призначенням пенсії, пунктом «е» статті 55 Закону № 1788 (із змінами, внесеними Законами України від 02.03.2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та від 24.12.2015 № 911-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України») було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення, які народилися з 01 січня 1971 року після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України - не менше 30 років. Законом України № 213-VIII було внесено зміни щодо збільшення тривалості необхідного стажу для призначення пенсії за вислугу років, а Законом України № 911 -VIII встановлено вік виходу на пенсію окремим категоріям працівників. Однак, Конституційним Судом України 04.06.2019 прийнято Рішенням № 2- р/2019, яким визнано такими, що / не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «е» статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законами № 213 та №911. Оскільки Рішення Конституційного Суду України №2-р/2019 не містить положень щодо порядку його виконання, Міністерством соціальної політики України на звернення Пенсійного фонду України надано роз`яснення стосовно практичного застосування окремих положень законодавства України в частині призначення пенсії за вислугу років з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019, згідно якого рекомендовано визначати право на пенсію за вислугу років з урахуванням вимог щодо вислуги років та стажу, які були передбачені законодавством, станом на 11.10.2017, щодо віку - станом на 31.03.2015, тобто, право на пенсію за вислугу років мають працівники закладів охорони здоров`я незалежно від віку, за наявності вислуги років у період: до 01.04.2015 - не менше 25 років, до 01.01.2016 - не менше 25 років 6 місяців, до 11.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців, з огляду на таке. Пунктом 2і Прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що особам, які на день набрання чинності Законом України від 03.11.2017 року № 2148 -VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону № 1788, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом № 1788.

З урахуванням внесених уточнень до реєстру персоніфікованого обліку по застрахованій особі ОСОБА_1 (згідно заяви від 03.10.2019 № 01-12/391, поданої до ГУ ПФУ в Луганській області щодо проведення перевірки поданих відомостей про спеціальний стаж позивачки, та листа від 21.10.2019 № 413 щодо прийняття індивідуальних відомостей по спеціальному стажу) розмір загального стажу роботи ОСОБА_1 не зазнав змін - 28 років 08 місяців 27 днів, а от до спеціального стажу було додатково враховано 5 років 8 місяців 17 днів, тобто станом на 31.10.2019 стаж роботи на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років склав 25 років 0 місяців 17 днів, проте, станом на 11.10.2017 року (день набрання чинності Законом № 2148) спеціальний стаж позивачки складає лише 17 років 04 місяці 07 днів, при необхідному 26 років 06 місяців, що не відповідає вимогам п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

На підставі викладеного відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, суд дійшов до наступного.

07 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області із заявою про призначення пенсії за вислугою років (а.с. 49-50).

Рішенням Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 14.11.2019 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». В обґрунтування відмови зазначено, що до спеціального стажу роботи не враховано періоди роботи на посаді сестри медичної (палатної) хірургічного відділення КЗ «Щастинська міська лікарня» Новоайдарського району з 01.03.2004 по 31.08.2006, з 01.09.2006 по 30.09.2006 та з 01.10.2006 по 31.12.2009 в зв`язку з відсутністю в Реєстрі застрахованих осіб (форма ОК-5) відомостей про пільгову роботу у графі, що визначає особливі умови праці, що дають право на пільги в системі пенсійного забезпечення (а.с. 19-22).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788) визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно до статті 7 Закону № 1788 звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Відповідно до статті 52 Закону № 1788 право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Пунктом «е» статті 55 Закону № 1788 (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII (далі - Закон № 213), зокрема, підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію (абзаци перший - одинадцятий пункту «е» статті 55 Закону № 1788), а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII (далі - Закон № 911) встановлено як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 55 років для осіб, зазначених у пункті «е» статті 55 Закону № 1788.

Так, відповідно до внесених змін пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-XII було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними, зокрема, такого віку: 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року.

В свою чергу, рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII.

При цьому, Конституційний Суд України зазначив, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Відповідно до статті 51 Закону № 1788 пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Тобто у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З наведеного випливає, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Конституційний Суд України вказав, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону № 1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Також Конституційний Суд України зазначив, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави, з огляду на що, оспорювані положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, суперечать положенням статей 1, 3, 46 Основного Закону України.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, з 04.06.2019 при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом № 213 та Законом № 911.

Отже, на день звернення позивача із заявою про призначення пенсії за вислугу років, пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Враховуючи те, що позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії 07.11.2019, спеціальний стаж її роботи повинен становити не менше 27 років 6 місяців.

Перелік закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909.

До зазначеного переліку входять лікарняні заклади, у яких особи перебували на посаді лікаря та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад).

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач у періоди з 19.07.1993 по 31.10.2014 та з 01.11.2014 по 31.10.2019 працювала медичною сестрою у Щастинській міській лікарні та у Комунальному закладі «Щастинська міська лікарня Новоайдарського району Луганської області на різних посадах, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 та, відповідно вказаного переліку, дає право на пенсію за вислугу років (а.с. 13-15).

Щодо не зарахованих періодів роботи позивача суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що спірні періоди позивачу не зараховано у зв`язку з відсутністю в Реєстрі застрахованих осіб відомостей про пільгову роботу.

При цьому, суд зазначає, що статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зазначеній нормі відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку).

Як вже вище зазначено судом, позивач у періоди з 19.07.1993 по 31.10.2014 та з 01.11.2014 по 31.10.2019, в тому числі у спірні періоди з 01.03.2004 по 31.08.2006, з 01.09.2006 по 30.09.2006 та з 01.10.2006 по 31.12.2009, працювала медичною сестрою, що дає право на пенсію за вислугу років, що підтверджується її трудовою книжкою.

Отже, суд зазначає, що посилання відповідача на відсутність в Реєстрі застрахованих осіб відомостей про пільгову роботу є необґрунтованими.

Крім того, відповідно до положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», повноваження щодо внесення відомостей, ведення зазначеного реєстру віднесені до підприємств, на яких працює застрахована особа, та на органи пенсійного фонду.

Таким чином, позивач не може нести відповідальність за невнесення або несвоєчасне внесення в Реєстр застрахованих осіб відповідних відомостей, оскільки така відповідальність покладається на підприємство.

Щодо зарахування до спеціального стажу роботи періоду навчання позивача, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту», час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1 у період з 01.09.1990 по 03.07.1993 навчалась в Старобільському медичному училищі за спеціальністю медична сестра та здобула відповідну кваліфікацію, що також підтверджується дипломом серії НОМЕР_2 (а.с. 16).

Отже, враховуючи положення статті 38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту», позивач має право на зарахування вищезазначеного періоду її навчання до спеціального стажу роботи.

Отже враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що на момент звернення до відповідача з заявою про призначення пенсі у позивача було достатньо стажу для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

З практики Європейського суду з прав людини слідує таке: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Статтею 58 Закону № 1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, територіальний орган Пенсійного фонду має виключну компетенцію у питаннях призначення (переведення з одного виду пенсії на інший) та перерахунку пенсії. Повноваження територіального органу Пенсійного фонду у питаннях зарахування періодів роботи до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії, є дискреційними. Відповідно суд не повноважний втручатися до таких повноважень і не може підміняти територіальний орган Пенсійного фонду, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, у питаннях призначення (переведення з одного виду пенсії на інший) та перерахунку пенсії.

Самі по собі дії (бездіяльність) відповідача не тягнуть для позивача настання будь-яких негативних наслідків, відповідно, такий спосіб захисту, як визнання їх протиправними, жодним чином не сприятиме відновленню прав позивача.

Зважаючи на обставини справи, враховуючи, що настання для позивача негативних наслідків пов`язано з винесенням відповідачем рішення від 14.11.2019 №00 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії, тому достатнім, належним та ефективним способом захисту порушеного права в даному випадку буде визнання протиправним та скасування зазначеного рішення відповідача та зобов`язання призначити позивачу пенсію відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зарахувавши до спеціального стажу спірні періоди роботи позивача.

Що стосується вимог позивача про зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, суд вважає їх передчасними з огляду на таке.

З аналізу статей 2, 5 КАС України слідує, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому. Судом у конкретній справі вирішується спір, предмет якого існує на час розгляду справи. Суд не може розглядати вимоги на майбутнє у зв`язку із вірогідним настанням певних наслідків. Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Суд зазначає, що право на виплату зазначеної грошової допомоги виникає після прийняття пенсійним органом відповідного рішення про призначення такої пенсії, а тому за відсутності такого рішення дані позовні вимоги є передчасними.

Крім того, враховуючи відсутність підстав вважати, що право позивача на отримання грошової допомоги при призначенні пенсії буде порушено відповідачем, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з обранням належного способу захисту порушених прав позивача.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн, що підтверджується квитанцією №96016 від 25.12.2019 (а.с. 7).

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені частково, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у розмірі 384,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 32, 77, 78, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Рудої Олени Олексіївни в інтересах ОСОБА_1 до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 14.11.2019 №00 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до п.«е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язати Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області (ідентифікаційний код: 41246506, місцезнаходження: 92704, Луганська обл., Старобільський район, місто Старобільськ, квартал Дружби, будинок 1А) призначити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) пенсію за вислугою років відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відповідно до поданої заяви від 07.11.2019, зарахувавши до її спеціального стажу роботи період навчання з 01.09.1990 по 03.07.1993 у Старобільському медичному училищі, та періоди роботи з 01.03.2004 по 31.08.2006, з 01.09.2006 по 30.09.2006 та з 01.10.2006 по 31.12.2009 у Щастинській міській лікарні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (ідентифікаційний код: 41246506, місцезнаходження: 92704, Луганська обл., Старобільський район, місто Старобільськ, квартал Дружби, будинок 1А) на користь ОСОБА_2 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), витрати зі сплати судового збору в сумі 384,20 грн. (триста вісімдесят чотири гривні 20 коп.).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Ірметова