Справа № 826/9950/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року м. Київ № 826/9950/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді-доповідача Келеберди В.І., суддів Амельохіна В.В., Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства освіти і науки України

про зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - суд) з позовом до Міністерства освіти і науки України (далі - Відповідач) та просить суд:

Визнати такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили та нечинними підпункт 5 пункту 1, абзац четвертий підпункту 4 та підпункт 6 пункту 2, абзац третій підпункту 4 пункту 3, підпункт 4 пункту 5, абзац четвертий підпункту 2 пункту 2 Розділу ІІ Порядку присвоєння вчених звань науковим і науково-педагогічним працівникам, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 14 січня 2016 року № 13, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 лютого 2016 року № 183/28313 зі змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства освіти і науки України від 06 лютого 2017 року № 174, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2017 року № 245/30113.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 06 лютого 2017 року відповідачем видано наказ № 174 «Про внесення змін до Порядку присвоєння вчених звань науково і науково-педагогічним працівникам». Вказаними змінами фактично встановлено необґрунтовані та протиправні обмеження для бажаючих отримати вчені звання, які не передбачено положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2015 року № 656 «Деякі питання реалізації статті 54 Закону України «про вищу освіту», якою затверджено Порядок затвердження рішень про присвоєння вчених звань.

Ухвалою суду від 17 серпня 2017 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк з дня отримання відповідної ухвали на усунення недоліків.

Зважаючи на усунення позивачем 20 вересня 2017 року недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 21 вересня 2017 року відкрито провадження у справі №826/9950/17 та призначено судовий розгляд справи на 30 листопада 2017 року.

У відповідному судовому засіданні оголошено перерву до 20 грудня 2017 року з метою надання відповідачу часу для опублікування оголошення щодо оскарження нормативно-правового акту у виданні, у якому цей акт був або мав бути офіційно оприлюднений.

04 та 18 грудня 2017 року від позивача надійшли клопотання про розгляд справи без його участі, зважаючи на те, що позовні вимоги ним підтримуються у повному обсязі.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи та який обґрунтовано тим, що оскаржуваний наказ відповідає вимогам положення Закону України «Про вищу освіту» та постанові Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2015 року № 656, а тому підстави для визнання положень наказу нечинним відсутні.

20 грудня 2017 року у відповідному судовому засіданні судом ухвалено розглядати справу в порядку письмового провадження.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, з дня набрання чинності нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України, тобто з 15 грудня 2017 року, адміністративне судочинство здійснюється за правилами цієї редакції Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Обставини, встановлені судом.

ОСОБА_1 є доктором юридичних наук, доцентом і професійно здійснює науково-педагогічну діяльність.

Відповідно до статті 54 Закону України «Про вищу освіту» позивач має право претендувати на присвоєння йому вченого звання «професор».

Механізм присвоєння науковим і науково-педагогічним працівникам вчених звань вченими радами вищих навчальних закладів або вченими (науково-технічними) радами наукових установ, основні критерії оцінки їх науково-педагогічної або наукової діяльності визначається Порядком присвоєння вчених звань науково-педагогічним працівникам, який затверджено наказом Міністерства освіти і наук України від 14 січня 2016 року № 13 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 03 лютого 2016 року № 183/28313.

06 лютого 2017 року Міністерством освіти і науки України було видано наказ № 174 «Про внесення змін до Порядку присвоєння вчених звань науково і науково-педагогічним працівникам».

Позивач вважає внесені зміни такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили, перешкоджають позивачу реалізувати його права на науково-педагогічного працівника на присвоєння вченого звання, а тому підлягають визнанню нечинними. Оскаржуваними положеннями фактично необґрунтовані та протиправні обмеження для бажаючих отримати вчені звання, які не передбачено положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2015 року № 656 «Деякі питання реалізації статті 54 Закону України «Про вищу освіту», якою затверджено Порядок затвердження рішень про присвоєння вчених звань.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади утворення та організації діяльності органів виконавчої влади врегульовано Законом України «Про центральні органи виконавчої влади».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України. Організація, повноваження і порядок діяльності міністерств, інших центральних органів виконавчої влади визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України. Положення про міністерства, інші центральні органи виконавчої влади затверджує Кабінет Міністрів України.

Статтею 16 Закону передбачено, що центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції.

Діяльність центральних органів виконавчої влади спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів згідно із законодавством.

Відповідно до статті 17 Закону основними завданнями центральних органів виконавчої влади є:

1) надання адміністративних послуг;

2) здійснення державного нагляду (контролю);

3) управління об`єктами державної власності;

4) внесення пропозицій щодо забезпечення формування державної політики на розгляд міністрів, які спрямовують та координують їх діяльність;

5) здійснення інших завдань, визначених законами України.

Центральні органи виконавчої влади можуть здійснювати одне або кілька визначених частиною першою цієї статті завдань.

У разі якщо більшість функцій центрального органу виконавчої влади складають функції з надання адміністративних послуг фізичним і юридичним особам, центральний орган виконавчої влади утворюється як служба.

У разі якщо більшість функцій центрального органу виконавчої влади складають функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління, центральний орган виконавчої влади утворюється як агентство.

У разі якщо більшість функцій центрального органу виконавчої влади складають контрольно-наглядові функції за дотриманням державними органами, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, юридичними та фізичними особами актів законодавства, центральний орган виконавчої влади утворюється як інспекція.

Відповідно до положення про Міністерство освіти і науки України, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 630, Міністерство освіти і науки України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти, створює умови для посилення співпраці державних органів і бізнесу з закладами вищої освіти на принципах автономії закладів вищої освіти, поєднання освіти з наукою та виробництвом з метою підготовки конкурентоспроможного людського капіталу для високотехнологічного та інноваційного розвитку країни, самореалізації особистості, забезпечення потреб суспільства, ринку праці та держави у кваліфікованих фахівцях визначено Законом України «Про вищу освіту» від 1 липня 2014 року № 1556-VII (далі - Закон № 1556).

Підпунктом 19 пункту 1 статті 13 Закону № 1556 визначено, що центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки:

19) встановлює порядок присвоєння закладами вищої освіти та науковими установами вчених звань науковим і науково-педагогічним працівникам, а також порядок позбавлення вчених звань.

Відповідно до частини першої статті 54 Закону № 1556 в Україні присвоюються такі вчені звання: старший дослідник, доцент, професор.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 54 Закону № 1556 вчене звання професора, доцента, старшого дослідника присвоює вчена рада закладу вищої освіти (вчена рада структурного підрозділу). Право присвоєння вченого звання професора та старшого дослідника надається також вченим (науково-технічним) радам наукових установ. Рішення відповідних вчених рад затверджує атестаційна колегія центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зразки державних документів про присвоєння вчених звань затверджуються Кабінетом Міністрів України.

З метою виконання вимог Закону № 1556 Кабінетом Міністрів України прийнято 19 серпня 2016 року постанову № 656 «Деякі питання реалізації статті 54 Закону України "Про вищу освіту» якою затверджено Порядок затвердження рішень про присвоєння вчених звань, яким визначено механізм затвердження атестаційною колегією Міністерства освіти і науки України рішень про присвоєння вчених звань професора, доцента та старшого дослідника вченими радами вищих навчальних закладів або вченими (науково-технічними) радами наукових установ (далі - Порядок № 656).

Пунктами 2-4 Порядку № 656 передбачено, що вчені звання професора та доцента присвоюються особам, які професійно провадять науково-педагогічну або творчу мистецьку діяльність, а старшого дослідника - особам, які професійно провадять наукову або науково-технічну діяльність.

Вчені звання присвоюють вчені ради.

Рішення вчених рад затверджує атестаційна колегія МОН.

Головою атестаційної колегії МОН є Міністр освіти і науки, який затверджує склад атестаційної колегії в установленому законодавством порядку. Положення про атестаційну колегію МОН затверджується МОН.

Вчена рада вищого навчального закладу, якому в установленому порядку надано статус дослідницького, приймає остаточне рішення щодо присвоєння вченого звання, яке надсилається протягом двох тижнів МОН для затвердження (без розгляду атестаційної справи кандидата на присвоєння вченого звання (далі - атестаційна справа) на засіданні атестаційної колегії МОН) відповідно до цього Порядку.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 656 порядок присвоєння науковим і науково-педагогічним працівникам вчених звань вченими радами, основні критерії оцінки їх науково-педагогічної або наукової діяльності, а також порядок позбавлення вчених звань затверджує в установленому порядку МОН.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 656 вчене звання професора присвоюється:

1) працівникам вищих навчальних закладів (наукових установ):

які мають:

- науковий ступінь;

- вчене звання доцента або старшого дослідника (старшого наукового співробітника);

- стаж роботи на посадах науково-педагогічних та/або наукових працівників;

- сертифікат відповідно до Загальноєвропейської рекомендації з мовної освіти (на рівні не нижче В2) або кваліфікаційні документи, пов`язані з використанням іноземної мови;

- документи, які підтверджують міжнародний досвід кандидата на отримання звання;

які опублікували наукові праці у виданнях, що включені до міжнародних наукометричних баз, рекомендованих МОН;

які підготували докторів філософії (кандидатів наук);

2) діячам культури і мистецтв, які працюють у вищих навчальних закладах та педагогічна робота яких відповідно до навчальних планів передбачає індивідуальну роботу з опанування мистецьких вмінь і навичок та безпосередньо впливає на формування професійної майстерності майбутнього митця:

які мають:

- відповідно почесне звання "Народний артист України", "Народний художник України", "Народний архітектор України", "Заслужений діяч мистецтв України";

- вчене звання доцента;

- стаж роботи на посадах науково-педагогічних працівників;

- значні особисті творчі досягнення;

- сертифікат відповідно до Загальноєвропейської рекомендації з мовної освіти (на рівні не нижче В2) або кваліфікаційні документи, пов`язані з використанням іноземної мови;

які опублікували наукові праці у фахових наукових виданнях України чи провідних наукових виданнях інших держав.

Відповідно до пунктів 9, 10 Порядку № 656 вчене звання доцента присвоюється:

1) працівникам вищих навчальних закладів:

які мають:

- науковий ступінь;

- стаж роботи на посадах науково-педагогічних та/або наукових працівників;

- сертифікат відповідно до Загальноєвропейської рекомендації з мовної освіти (на рівні не нижче В2) або кваліфікаційні документи, пов`язані з використанням іноземної мови;

- документи, які підтверджують міжнародний досвід кандидата на отримання звання;

які опублікували наукові праці у виданнях, що включені до міжнародних наукометричних баз, рекомендованих МОН;

2) діячам культури і мистецтв, які працюють у вищих навчальних закладах, педагогічна робота яких відповідно до навчальних планів передбачає індивідуальну роботу з опанування мистецьких вмінь і навичок та безпосередньо впливає на формування професійної майстерності майбутнього митця:

які мають:

- відповідно почесне звання "Народний артист України", "Народний художник України", "Народний архітектор України", "Заслужений діяч мистецтв України";

- стаж роботи на посадах науково-педагогічних працівників;

- значні особисті творчі досягнення;

які опублікували наукові праці у фахових наукових виданнях України чи провідних наукових виданнях інших держав.

Вчене звання старшого дослідника присвоюється працівникам вищих навчальних закладів та наукових установ, які мають науковий ступінь; стаж роботи на посадах науково-педагогічних та/або наукових працівників; наукові праці у виданнях, що включені до міжнародних наукометричних баз, рекомендованих МОН; сертифікат відповідно до Загальноєвропейської рекомендації з мовної освіти (на рівні не нижче В2) або кваліфікаційні документи, пов`язані з використанням іноземної мови, та документи, які підтверджують міжнародний досвід кандидата на отримання звання.

З аналізу наведеного вбачається, що вказаним порядком визначено перелік критеріїв, яким має відповідати особа для присвоєння їй вченого звання професора чи доцента або старшого дослідника.

06 лютого 2017 року Міністерством освіти і науки України було видано наказ № 174 «Про внесення змін до Порядку присвоєння вчених звань науково і науково-педагогічним працівникам», а саме: пункт 1 розділу ІІ Порядку доповнено новим підпунктом 5:

Вчене звання професора присвоюють працівникам вищих навчальних закладів, у тому числі закладів післядипломної освіти, які здійснюють освітню діяльність за відповідною спеціальністю на відповідному рівні вищої освіти, та вищих духовних навчальних закладів:

5) які мають:

стаж роботи не менш як 10 років на посаді асистента, викладача, старшого викладача, доцента, професора, завідувача (начальника або його заступника) кафедри, у тому числі останній календарний рік на одній кафедрі (одного вищого навчального закладу) на посаді доцента, професора, завідувача (начальника або його заступника) кафедри, зокрема за сумісництвом або за трудовим договором (контрактом) з погодинною оплатою. Для наукових працівників, які займаються науково-педагогічною діяльністю, стаж роботи може становити не менше п`ятнадцяти років на посадах наукових (відповідно до підпункту 1 пункту 2 цього розділу) та науково-педагогічних (відповідно до абзацу першого цього підпункту) працівників. Для науково-педагогічних працівників вищих духовних навчальних закладів враховується стаж педагогічної роботи у вищих духовних навчальних закладах, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законодавством порядку;

навчально-методичні та наукові праці, які опубліковані після захисту докторської дисертації у вітчизняних та/або іноземних (міжнародних) рецензованих фахових виданнях, з яких не менше двох публікацій у періодичних виданнях, включених до наукометричних баз Scopus або Web of Science, та не є перекладами з інших мов;

сертифікат відповідно до Загальноєвропейської рекомендації з мовної освіти (на рівні не нижче В2) з мов країн Європейського Союзу або кваліфікаційні документи (диплом про вищу освіту, науковий ступінь), пов`язані з використанням цих мов, або не менш як 10 праць, які опубліковані англійською мовою у періодичних виданнях, включених до наукометричних баз Scopus або Web of Science, та не є перекладами з інших мов.

Абзац четвертий підпункту 4 пункту 2 розділу ІІ Порядку викладено у такій редакції:

2. Вчене звання професора присвоюється працівникам наукових установ:

4) які мають:

сертифікат відповідно до Загальноєвропейської рекомендації з мовної освіти (на рівні не нижче В2) з мов країн Європейського Союзу або кваліфікаційні документи (диплом про вищу освіту, науковий ступінь), пов`язані з використанням цих мов, або наявність у здобувача не менше ніж 10 праць, опублікованих англійською мовою у періодичних виданнях, які включені до наукометричних баз Scopus або Web of Science та не є перекладами з інших мов;

абзац третій підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ Порядку викладено у такій редакції:

Вчене звання професора присвоюється працівникам вищих навчальних закладів, у тому числі закладів післядипломної освіти, які здійснюють освітню діяльність за відповідною спеціальністю на відповідному рівні вищої освіти, та вищих духовних навчальних закладів, яким не присуджено ступінь доктора наук, але:

4) які мають:

сертифікат відповідно до Загальноєвропейської рекомендації з мовної освіти (на рівні не нижче В2) з мов країн Європейського Союзу або кваліфікаційні документи (диплом про вищу освіту, науковий ступінь), пов`язані з використанням цих мов;

пункт 5 розділу ІІ Порядку доповнено новим підпунктом 4:

Вчене звання доцента присвоюється працівникам вищих навчальних закладів, у тому числі закладів післядипломної освіти, які здійснюють освітню діяльність за відповідною спеціальністю на відповідному рівні вищої освіти, та вищих духовних навчальних закладів, які здійснюють науково-педагогічну діяльність, та:

4) які мають:

стаж роботи не менше ніж п`ять навчальних років на посадах асистента, викладача, старшого викладача, доцента, професора, завідувача (начальника або його заступника) кафедри, у тому числі останній календарний рік на одній кафедрі (в одному вищому навчальному закладі), зокрема за сумісництвом або за трудовим договором (контрактом) з погодинною оплатою. Для науково-педагогічних працівників вищих духовних навчальних закладів враховується стаж педагогічної роботи у вищих духовних навчальних закладах, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законодавством порядку;

навчально-методичні та наукові праці, які опубліковані після захисту дисертації у вітчизняних та/або іноземних (міжнародних) рецензованих фахових виданнях, з яких не менше однієї публікації у періодичних виданнях, включених до наукометричних баз Scopus або Web of Science, та не є перекладами з інших мов;

сертифікат відповідно до Загальноєвропейської рекомендації з мовної освіти (на рівні не нижче В2) з мов країн Європейського Союзу або кваліфікаційні документи (диплом про вищу освіту, науковий ступінь), пов`язані з використанням цих мов, або не менш як 10 праць, які опубліковані англійською мовою у періодичних виданнях, включених до наукометричних баз Scopus або Web of Science, та не є перекладами з інших мов.

Абзац четвертий підпункту 2 пункту 7 розділу ІІ Порядку викладено в такій редакції:

Вчене звання старшого дослідника присвоюється працівникам вищих навчальних закладів або наукових установ, зарахованих на посади після обрання за конкурсом чи в порядку атестації, зокрема за сумісництвом:

2) які мають:

сертифікат відповідно до Загальноєвропейської рекомендації з мовної освіти (на рівні не нижче В2) з мов країн Європейського Союзу або кваліфікаційні документи (диплом про вищу освіту, науковий ступінь), пов`язані з використанням цих мов, або не менш як 10 праць, які опубліковані англійською мовою у періодичних виданнях, включених до наукометричних баз Scopus або Web of Science, та не є перекладами з інших мов;

Окрім того, підпункт 6 пункту 2 розділу ІІ Порядку передбачено:

2. Вчене звання професора присвоюється працівникам наукових установ:

6) які підготували не менше ніж трьох докторів філософії (кандидатів наук).

З наведеного вбачається, що нормами оскаржуваного Порядку зі змінами, встановлено додаткові критерії, яким має відповідати особа для присвоєння їй вченого звання професора чи доцента, старшого дослідника, які відсутні в переліку критеріїв, визначених Порядком № 656,зокрема: встановлено конкретний стаж провадження навчальної діяльності на певних посадах; обмежено коло науко метричних баз до яких має бути включено періодичні видання в яких має бути опубліковано наукові праці, опубліковані після захисту дисертації, звужено перелік іноземних мов виключно мовами країн Європейського Союзу, встановлено більшу кількість докторів філософії (кандидатів наук), яких повинен підготувати претендент на вчене звання професора як працівник наукової установи.

Суд погоджується із доводами відповідача стовно того, що із урахуванням вимог пункту 5 Порядку № 656 саме на Міністерство освіти і науки України покладено обов`язок визначення основних критеріїв оцінки науково-педагогічної і наукової діяльності наукових і наукових установ. При цьому, вказані обставини не заперечуються і позивачем.

З наведеного вбачається, що підпункт 5 пункту 1, абзац четвертий підпункту 4 та підпункт 6 пункту 2, абзац третій підпункту 4 пункту 3, підпункт 4 пункту 5, абзац четвертий підпункту 2 пункту 2 Розділу ІІ Порядку присвоєння вчених звань науковим і науково-педагогічним працівникам, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 14 січня 2016 року № 13, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 лютого 2016 року № 183/28313 зі змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства освіти і науки України від 06 лютого 2017 року № 174, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2017 року № 245/30113 встановлено, додаткові критерії яким має відповідати особа для присвоєння їй вченого звання професор чи доцент, старший дослідник, які відсутні у переліку критеріїв визначених Порядком затвердження рішень про присвоєння вчених звань затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2016 року № 656, а саме, встановлено конкретний стаж провадження навчальної діяльності на певних посадах та обмежено коло наукометричних баз до яких має бути включено періодичні видання в яких має бути публіковано навчально-методичні та наукові праці, опубліковані після захисту дисертації, звужено перелік іноземних мов виключено мовами країн Європейського Союзу, встановлено більшу кількість докторів філософії (кандидатів наук), яких повинен підготувати претендент на вчене звання професора як працівник наукової установи.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про те, підпункт 5 пункту 1, абзац четвертий підпункту 4 та підпункт 6 пункту 2, абзац третій підпункту 4 пункту 3, підпункт 4 пункту 5, абзац четвертий підпункту 2 пункту 2 Розділу ІІ Порядку присвоєння вчених звань науковим і науково-педагогічним працівникам, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 14 січня 2016 року № 13, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 лютого 2016 року № 183/28313 зі змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства освіти і науки України від 06 лютого 2017 року № 174, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2017 року № 245/30113 є такими, що суперечать нормативно-правовому акту вищої юридичної сили, а саме Порядку затвердження рішень про присвоєння вчених звань затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2016 року № 656,.

Встановлені судом обставини є підставами для задоволення позовних вимог.

Доказів протилежного відповідачем під час судового розгляду доведено не було.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина друга статті 2 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Беручи до уваги вищевикладене, виходячи з предмету адміністративного позову та встановлених обставин під час розгляду справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Долученої до матеріалів справи квитанцією від 15 вересня 2017 року № 0.0.849502009.1 підтверджується понесення позивачем судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 640,00 гривень, які підлягають відшкодуванню на його користь.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) до Міністерства освіти і науки України (01135, місто Київ, проспект Перемоги, 10, ) про зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили та нечинними підпункт 5 пункту 1, абзац четвертий підпункту 4 та підпункт 6 пункту 2, абзац третій підпункту 4 пункту 3, підпункт 4 пункту 5, абзац четвертий підпункту 2 пункту 2 Розділу ІІ Порядку присвоєння вчених звань науковим і науково-педагогічним працівникам, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 14 січня 2016 року № 13, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 лютого 2016 року № 183/28313 зі змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства освіти і науки України від 06 лютого 2017 року № 174, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2017 року № 245/30113.

Присудити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства освіти і науки України (01135, місто Київ, проспект Перемоги, 10, ) сплачений позивачем судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя-доповідач В.І. Келеберда

Судді В.В. Амельохін

І.А. Качур