Справа № 200/13865/19-а
Суддя: Христофоров А.Б.
Дата ухвалення: 2020-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2020 р. Справа№200/13865/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Христофорова А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

29 листопада 2019 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якому позивачка просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 70 від 04.10.2019 року, яким позивачці було відмовлено в призначенні пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивачки №1394 від 27.09.2019 року, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 25.07.1978 року по 14.02.1980 року та з 25.10.1984 року по 02.08.1993 року зазначені у трудовій книжці, серія: НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 27 вересня 2019 року позивачка звернулась до відповідача із заявою зареєстрованою за № 1394 про призначення пенсії за віком, відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на що отримала рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії № 70 від 04 жовтня 2019 року, мотивоване відсутністю у позивачки необхідного страхового стажу, з підстав не врахування до стажу роботи позивачки періоду її роботи з 25.07.1978 року по 14.02.1980 року у зв`язку із тим, що печатка на першій сторінці трудової книжки та печатка на другій її сторінці не співпадають, будь-які записи про проведення реорганізації установи відсутні, а уточнюючі довідки стосовно зазначеного періоду роботи позивачкою не надані. Також відповідачем не врахований період роботи позивачки з 25.10.1984 року по 02.08.1993 року, у зв`язку із наявністю виправлення дати прийняття на роботу за відсутності відповідного запису про виправлення.

Посилаючись на неправомірність не зарахування до її страхового стажу вищевказаних періодів роботи, вважає, що рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а відповідача слід зобов`язати повторно розглянути заяву позивачки №1394 від 27.09.2019 року, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 25.07.1978 року по 14.02.1980 року та з 25.10.1984 року по 02.08.1993 року зазначені у трудовій книжці, серія: НОМЕР_1 .

У поданому до суду відзиві на адміністративний позов, відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, зазначивши, що рішенням Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області № 70 від 04 жовтня 2019 року, позивачці було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю у позивачки необхідного страхового стажу, з підстав не врахування до стажу роботи позивачки періоду її роботи з 25.07.1978 року по 14.02.1980 року у зв`язку із тим, що печатка на першій сторінці трудової книжки та печатка на другій її сторінці не співпадають, будь-які записи про проведення реорганізації установи відсутні, а уточнюючі довідки стосовно зазначеного періоду роботи позивачкою не надані. Також відповідачем не врахований період роботи позивачки з 25.10.1984 року по 02.08.1993 року, у зв`язку із наявністю виправлення дати прийняття на роботу за відсутності відповідного запису про виправлення.

Посилаючись на наведені обставини відповідач вважає, що діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, законами України та підзаконними нормативно-правовими актами, у зв`язку із чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою суду від 04 грудня 2019 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою суду від 21 січня 2020 року, було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до статті 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Сторонами не заперечується, що 27 вересня 2019 року позивачка звернулась до відповідача із заявою зареєстрованою за № 1394 про призначення пенсії за віком, відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до якої додала:

- паспорт НОМЕР_2 та довідку РНОКПП;

- трудову книжку;

- атестат №4344 від 22.07.1978 року;

- довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 26.08.2015 року № .

Згідно із рішенням Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про відмову в призначенні пенсії № 70 від 04 жовтня 2019 року, воно мотивоване відсутністю у позивачки необхідного страхового стажу, а саме 16 років, 06 місяців 15 днів, замість необхідних 26, що є недостатнім для призначення пенсії за віком (а.с. 21-22).

У відзиві на позовну заяву зазначено, що до стажу роботи позивачки не зарахований період її роботи з 25.07.1978 року по 14.02.1980 року у зв`язку із тим, що печатка на першій сторінці трудової книжки та печатка на другій її сторінці не співпадають, будь-які записи про проведення реорганізації установи відсутні, а уточнюючі довідки стосовно зазначеного періоду роботи позивачкою не надані. Також відповідачем не врахований період роботи позивачки з 25.10.1984 року по 02.08.1993 року, у зв`язку із наявністю виправлення дати прийняття на роботу за відсутності відповідного запису про виправлення.

Згідно із записами у трудовій книжці позивачки, НОМЕР_1 , виданій 25 липня 1978 року, містяться записи про роботу позивачки ОСОБА_1 , зокрема:

До вступу у Калінінський продторг закінчила технічне училище № 8 з 01.09.1976 року по 22.07.1978 року атестат №4344.

№ 1 - з 25.07.1978 року - прийнята у Калінінський продторг, в магазин № 7, на посаду продавця, Наказ № 188-к від 25.07.1978 року;

№ 2 - з 15.01.1980 року переведена на посаду чергового бюро довідок, Наказ № 5 від 15.01.1980 року;

№ 3 - з 14.02.1980 року звільнена за ст. 38 КЗпП, за власним бажанням, Наказ № 22 від 14.02.1980 року;

Запис про звільнення позивачки №3 від 14.02.1980 року засвідчений підписом ст. інспектора відділу кадрів «Дідух», та печаткою.

Наступний запис № 4 здійснений 22.05.1980 року про прийняття позивачки до Калінінського продторгу в магазин № 7, на посаду продавця, Наказ № 82 від 22.05.1980 року;

№ 5 з 15.10.1981 року - звільнена за ст. 38 КЗпП, за власним бажанням, Наказ № 235 від 15.10.1981 року;

Запис про звільнення позивачки №5 від 15.10.1981 року засвідчений підписом ст. інспектора відділу кадрів «Дідух», та печаткою Управління ринками м. Донецьк.

№ 6 з 14.05.1982 року прийнята на посаду продавця БТУ Кіровського ринку, Наказ № 90 від 14.05.1982 року;

№ 7 з 19.03.1983 року звільнена за ст. 38 КЗпП, за власним бажанням, Наказ № 53-к від 29.03.1983 року;

Запис про звільнення позивачки №7 від 19.03.1983 року засвідчений підписом старшого інспектора «Бондаренко», та печаткою Управління ринками м. Донецьк.

№ 8 з 10.10.1983 року прийнята на посаду продавця БТУ Кіровського ринку, Наказ № 191-к від 10.10.1983 року;

№ 9 з 01.12.1983 року переведена тимчасово на 0,5 ставки посади продавця БТУ Заводського ринку, Наказ № 223-к від 30.11.1983 року;

№ 10 з 31.12.1983 року звільнена за закінченням строку договору, Наказ №223-к від 30.11.1983 року;

Запис про звільнення позивачки №10 від 31.12.1983 року засвідчений підписом начальника управління «Литвинов» та печаткою Управління ринками м. Донецьк.

№ 11 з 08.02.1984 року прийнята на 0,5 ставки посади продавця, БТУ Заводського ринку, Наказ № 24-к від 08.02.1984 року;

№ 12 з 17.04.1984 року звільнена за ст. 38 КЗпП, за власним бажанням, Наказ № 80-к від 22.04.1984 року;

Запис про звільнення позивачки №12 від 17.04.1984 року засвідчений підписом начальника управління «Литвинов», та печаткою Управління ринками м. Донецьк.

№ 13 з 25.10.1984 року прийнята на 0,5 ставки посади продавця, БТУ Кіровського ринку, Управління ринками м. Донецьк, Наказ № 151-к від 25.10.1984 року;

№ 14 з 01.06.1989 року переведена на повну ставку, Наказ № 81/к від 01.06.1989 року;

№ 15 з 01.01.1990 року переведена на посаду продавця третьої категорії торгівельно закупочного підприємства Кіровського ринку, Наказ № 48к від 13.04.1990 року;

№ 16 з 07.09.1988 року Донецьке міське управління ринками перейменовано на Донецьке міське об`єднання колгоспних ринків, Наказ № 148-к від 04.10.1988 року;

№ 17 з 01.10.1991 року у зв`язку із реорганізацією Донецького міського об`єднання колгоспних ринків, Кіровський колгоспний ринок визнано самостійною юридичною особою, Наказ № 121 від 30.09.1991 року;

Записи № 16, та № 17 посвідчені печатками.

№ 18 з 02.08.1993 року звільнена за переводом у ТОВ «Заря», Наказ № 35 від 02.08.1993 року;

Запис про переведення позивачки №18 від 02.08.1993 року засвідчений підписом директора «Нікітіної», та печаткою.

№ 20 з 02.08.1993 року прийнята на посаду продавця ТОВ «Заря», Наказ № 21 від 02.08.1993 року;

№ 21 з 01.10.1997 року звільнена за ст. 38 КЗпП, за власним бажанням, Наказ № 12-к від 01.10.1997 року;

Запис про звільнення позивачки № 21 від 01.10.1997 року засвідчений підписом директора ТОВ «Заря», та печаткою ТОВ «Заря» (а.с. 14-18).

Згідно із довідкою № 119 від 05 листопада 2019 року, виданою ПрАТ «Ольвія» (місцезнаходження: м. Донецьк, пр.-т. Ілліча, буд. 44), позивачка ОСОБА_1 , працювала у Калінінському продовольчому торзі м. Донецька:

- з 25.07.1978 року на посаді продавця магазину № 7. Наказ №188-к від 25.07.1978 року;

- з 15.01.1980 року переведена черговою бюро довідок в магазин № 1 «Грузія». Наказ № 5-к від 14.01.1980 року;

- 14.2.1980 року звільнена за ст. 38 КЗпП УССР, за власним бажанням. Наказ № 22-к від 14.02.1980 року (а.с. 19).

Згідно із довідкою № 119 від 05 листопада 2019 року, виданою ПрАТ «Ольвія» (місцезнаходження: м. Донецьк, пр.-т. Ілліча, буд. 44), на підставі розпорядження виконкому Калінінської райради м. Донецька №63 від 29.01.1993 року, Калінінський продовольчий тор перереєстрований у орендне підприємство «Ольвія».

На підставі розпорядження виконкому Калінінської райради народних депутатів м. Донецька №898 від 27.12.1993 року, орендне підприємство «Ольвія» перереєстроване на акціонерне товариство закритого типу «Ольвія».

На підставі розпорядження виконавчого комітету міської ради м. Донецька № 1036 від 14.07.2000 року. АОЗТ «Ольвія» перереєстровано на закрите акціонерне товариство «Ольвія».

Згідно із зміною найменування організації (Свідоцтво держреєстрації №715133 від 05.04.2011 року) ЧАО «Ольвія» є правонаступником ЗАО «Ольвія» (Закон України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 року №514-VІ) (а.с. 20).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Згідно частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі Закон № 1058-IV)).

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 9 Закону № 1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються у т. ч. пенсія за віком.

Частиною 4 статті 24 Закону № 1058-ІV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 року (далі Закон № 1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

За приписами ст. 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, довідка уточнюючого характеру може бути основним доказом підтвердження стажу в період роботи на відповідних посадах або за професіями лише в тих випадках, коли відсутня трудова книжка чи відповідні записи у ній. При цьому значення трудової книжки як основного документа, що підтверджує стаж роботи, встановлено Законом України «Про пенсійне забезпечення» (статті 13,62), і будь-які підзаконні нормативно-правові акти, які суперечать цьому положенню, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Отже, правова норма статті 62 Вказаного Закону, передбачає, що основним документом для підтвердження стажу роботи є трудова книжка і лише при її відсутності, або відповідних записів у ній, стаж підтверджується згідно із Порядком, затвердженим Постановою КМУ № 637.

Аналіз вищезазначених положень свідчить про те, що для призначення пенсії за віком за даними трудової книжки необхідна наявність в ній відомостей щодо стажу роботи.

Із записів у трудовій книжці позивачки вбачається, що вона працювала, зокрема:

№ 1 - з 25.07.1978 року - прийнята у Калінінський продторг, в магазин № 7, на посаду продавця, Наказ № 188-к від 25.07.1978 року;

№ 2 - з 15.01.1980 року переведена на посаду чергового бюро довідок, Наказ № 5 від 15.01.1980 року;

№ 3 - з 14.02.1980 року звільнена за ст. 38 КЗпП, за власним бажанням, Наказ № 22 від 14.02.1980 року;

Запис про звільнення позивачки №3 від 14.02.1980 року засвідчений підписом ст. інспектора відділу кадрів «Дідух», та печаткою.

Наступний запис № 4 здійснений 22.05.1980 року про прийняття позивачки до Калінінського продторгу в магазин № 7, на посаду продавця, Наказ № 82 від 22.05.1980 року.

При цьому з дослідженої трудової книжки позивачки вбачається, що печатка на першій сторінці трудової книжки та печатка на другій її сторінці різняться між собою. Разом з тим, обидві печатки містять зазначення про належність Калінінському продторгу м. Донецьк, відомості про роботу у якому, і були внесені до записів у трудовій книжці позивачки, за спірний період з 25.07.1978 року по 14.02.1980 року (а.с. 14-15).

Також, із записів у трудовій книжці позивачки вбачається, що остання працювала:

№ 13 з 25.10.1984 року прийнята на 0,5 ставки посади продавця, БТУ Кіровського ринку, Управління ринками м. Донецьк, Наказ № 151-к від 25.10.1984 року;

№ 14 з 01.06.1989 року переведена на повну ставку, Наказ № 81/к від 01.06.1989 року;

№ 15 з 01.01.1990 року переведена на посаду продавця третьої категорії торгівельно закупочного підприємства Кіровського ринку, Наказ № 48к від 13.04.1990 року;

№ 16 з 07.09.1988 року Донецьке міське управління ринками перейменовано на Донецьке міське об`єднання колгоспних ринків, Наказ № 148-к від 04.10.1988 року;

№ 17 з 01.10.1991 року у зв`язку із реорганізацією Донецького міського об`єднання колгоспних ринків, Кіровський колгоспний ринок визнано самостійною юридичною особою, Наказ № 121 від 30.09.1991 року;

Записи № 16, та № 17 посвідчені печатками.

№ 18 з 02.08.1993 року звільнена за переводом у ТОВ «Заря», Наказ № 35 від 02.08.1993 року;

Запис про переведення позивачки №18 від 02.08.1993 року засвідчений підписом директора «Нікітіної», та печаткою.

При цьому з досліджених вищевказаних записів трудової книжки позивачки вбачається виправлення у записі під № 13, а саме у році прийняття на роботу, - 1984р. Разом з тим, з вказаного виправлення слідує, що виправленню було піддано сторіччя (19) в якому позивачку було прийнято на роботу.

З приводу наведеного, суд зазначає, що дослідження інших записів у трудовій книжці та їх співставлення, достовірно свідчить про те, що позивачка була прийнята на роботу саме у 1984 році.

Крім того, досліджені судом представлені позивачкою довідка № 119 від 05 листопада 2019 року, видана ПрАТ «Ольвія» (місцезнаходження: м. Донецьк, пр.-т. Ілліча, буд. 44), та довідка № 119 від 05 листопада 2019 року, видана ПрАТ «Ольвія» (місцезнаходження: м. Донецьк, пр.-т. Ілліча, буд. 44) також підтверджують такий висновок суду.

Таким чином, факт роботи позивачки у спірні періоди підтверджується насамперед записами у її трудовій книжці.

Стосовно ненадання позивачкою відповідачеві належним чином оформлених уточнюючих довідок на підтвердження роботи у спірні періоди, суд зазначає наступне.

Частиною третьою статті 44 Закону № 1058-ІV передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

На підставі пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1 (надалі Порядок № 22-1) при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж.

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно із нормами пункту 4.7 Порядку № 22-1, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Разом з тим, суд зауважує, що право особи на отримання пенсійних виплат не може бути поставлено у залежність від можливості органів Пенсійного фонду України здійснювати ці повноваження (зокрема у зв`язку із проведенням АТО та неможливістю проведення перевірки періодів роботи/навчання, тощо, з підстав розташування підприємств, установ, організацій, закладів, тощо, на тимчасово окупованій території України). Неможливість проведення перевірки даних на підприємстві, установі, організації які розташовані на тимчасово окупованій території, не дає підстав для відмови у зарахуванні стажу роботи, при його підтвердженні записами в трудовій книжці, та не може позбавляти особу її конституційного права на соціальний захист.

Так, щодо окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані "намібійські винятки", в яких зазначено про те, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142).

Суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично. Більш того, відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Позивачка опинилась в ситуації, що, відповідно, позбавляє її можливості забезпечити належний захист своїх прав.

Відповідно до положень статті 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України, кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Суд зазначає, що в даному випадку позивачка не може бути позбавлена свого права, що стосується предмету позову, через неможливість перевірки достовірності періоду її роботи з тих підстав, що підприємства в яких вона працювала, наразі перебувають на території яка тимчасово не підконтрольна українській владі.

З урахуванням вищенаведених обставин, суд вважає за можливе застосувати вказані загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті, зокрема, оцінки документів, які видані на непідконтрольній українській владі території, як доказів, оскільки можливість збору відповідних доказів на такій території може бути значно обмежена, у той час як вони мають істотне, а в деяких випадках і вирішальне значення для реалізації відповідних прав людини.

Вирішуючи питання щодо допустимості та належності доказів у сенсі глави 5 КАС України, суд приймає до уваги наявні в матеріалах справи досліджені судом: довідку № 119 від 05 листопада 2019 року, видану ПрАТ «Ольвія» (місцезнаходження: м. Донецьк, пр.-т. Ілліча, буд. 44), та довідку № 119 від 05 листопада 2019 року, видану ПрАТ «Ольвія» (місцезнаходження: м. Донецьк, пр.-т. Ілліча, буд. 44).

Приймаючи до уваги зазначені докази, суд також враховує, що у тому становищі, в якому опинилась позивачка, вона була позбавлена можливості отримати офіційні документи щодо періоду та характеру своєї роботи, а тому звертаючись до суду, надала усі можливі докази, які могла надати у цій ситуації.

Крім того, суд наголошує, що позивачка має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться записи про спірні періоди роботи із відомостями, які відповідають вимогам законодавства на підтвердження права на пенсію.

Оцінюючи спірні правовідносини суд приймає до уваги також практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, має застосовуватися при розгляді справ як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України тощо). Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично. Більше того, відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивачки ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема Закону № 1058, стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

Враховуючи наведене, з урахуванням представлених суду письмових доказів, суд доходить висновку, що відповідачем не доведено та не надано доказів на підтвердження правомірності своїх дій під час відмови позивачці у призначенні пенсії.

Відповідно до статті 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Підсумовуючи наведене, суд доходить висновку, що відповідач, користуючись, зокрема, наданими широкими межами розсуду та можливістю вибору різних способів та засобів для дотримання своїх зобов`язань, протиправно не врахував під час вирішення питання про призначення позивачці пенсії, відповідно до її заяви зареєстрованої за № 1394 від 27 вересня 2019 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», записи в трудовій книжці позивачки, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи особи, та записи в якій підтверджують періоди роботи позивачки: з 25.07.1978 року по 14.02.1980 року на посаді продавця; чергового бюро довідок, та з 25.10.1984 року по 02.08.1993 року на посаді продавця, у зв`язку із чим, рішення відповідача № 70 від 04 жовтня 2019 року про відмову в призначенні пенсії, суд визнає протиправним, та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, ефективний засіб правого захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону державний орган може приймати різні рішення.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на встановлені у справі обставини та наведені норми чинного законодавства, якими регулюються спірні відносини, з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії чи відмови у її призначенні, а також визначення підстав, за яких проводиться призначення пенсії, або приймається рішення про відмову в її призначенні, суд приходить до висновку, що з метою ефективного захисту прав позивачки слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивачки, зареєстрованої за № 1394 від 27 вересня 2019 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду викладених у мотивувальній частині рішення, зокрема, щодо врахування під час вирішення питання про призначення пенсії, записів в її трудовій книжці якими підтверджуються періоди роботи позивачки з 25.07.1978 року по 14.02.1980 року на посаді продавця; чергового бюро довідок, та з 25.10.1984 року по 02.08.1993 року на посаді продавця.

Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 25.07.1978 року по 14.02.1980 року та з 25.10.1984 року по 02.08.1993 року зазначені у трудовій книжці, серія: НОМЕР_1 , задоволенню не підлягають, оскільки суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій, і на свій розсуд розраховувати чи враховувати стаж для розрахунку пенсії, та задоволення зазначених вимог свідчитиме про втручання до дискреційних повноважень пенсійного органу, що є неприпустимим.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить з наступного.

Згідно із положеннями частини першої статті 139 КАС України, при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 139 КАС України встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, частиною 8 статті 139 КАС України передбачено, що у випадку якщо, зокрема, спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

З урахуванням встановлених обставин у справі, враховуючи, що спір в даному випадку виник внаслідок протиправних дій відповідача, суд приходить до висновку про необхідність покладення на відповідача судових витрат у повному обсязі, а саме в сумі - 768,40 грн. (а.с. 3), які слід стягнути за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивачки.

Керуючись ст.ст. 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132,159-161,164,192-194,224-228,241-247, 255,253-263,293-295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , зареєстроване фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, Великоновосілківський район, смт. Велика Новосілка, вул. Центральна, 103, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області № 70 від 04 жовтня 2019 року про відмову в призначенні пенсій.

Зобов`язати Великоновосілківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 зареєстровану за № 1394 від 27 вересня 2019 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду викладених у мотивувальній частині рішення, зокрема, щодо врахування під час вирішення питання про призначення пенсії ОСОБА_1 записів в її трудовій книжці якими підтверджуються періоди роботи: з 25.07.1978 року по 14.02.1980 року на посаді продавця; чергового бюро довідок, та з 25.10.1984 року по 02.08.1993 року на посаді продавця.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, Великоновосілківський район, смт. Велика Новосілка, вул. Центральна, 103, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , зареєстроване фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення складене у повному обсязі та підписане 31 січня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя А.Б. Христофоров