Справа № 320/3952/19
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2020-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2020 року м. Київ № 320/3952/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про скасування рішення.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (07400, Київська обл., м. Бровари, бульвар Незалежності, буд. 39) з урахуванням уточненої позовної заяви, в якому просить суд скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 04.06.2019 по виконавчому провадженню № 57985040

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 січня 2019 року відповідачем відкрито виконавче провадження № 57984053 про примусове виконання виконавчого листа № 361/5293/16-ц, виданого Броварським міськрайонним судом 19 грудня 2018 року.

04 червня 2019 року Броварським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області була винесена постанова про стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження № 57985040, з якою ОСОБА_1 не погоджується, оскільки, як стверджує позивач, не перешкоджав та сприяв добровільному виконанню рішенню суду під час здійснення виконавчого провадження.

Позивач зазначає, що 05 лютого 2019 року відповідачем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, проте 04 червня 2019 року вказану постанову було скасовано та винесено оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору, що, на думку позивача, суперечить положенням статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» а отже вказана постанова підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження по справі № 320/3952/19 та зобов`язано відповідача надати суду належним чином засвідчені матеріали виконавчого провадження № 57985040 та подати суду відзив на позовну заяву.

Станом на час розгляду справи відзив від головного державного виконавця Києво -Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області не надходив.

Відповідно до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Частиною 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що відповідач по справі своїми процесуальним правами не скористався, відзиву на позов не подав, клопотань щодо відкладення розгляду справи не надсилав, у судове засідання не з`явився, беручи до уваги клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України про, що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідно до рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2018 року по справі № 361/5293/16-ц, вселено в житловий будинок по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 та зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод в його користуванні.

19 грудня 2018 року Броварським міськрайонним судом по справі № 361/5293/16-ц, видано виконавчий лист щодо примусового виконання рішення суду.

На підставі виконавчого листа № 361/5293/16-ц, державним виконавцем Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Свистанюк Ю.Г., 02 січня 2019 року відкрито виконавче провадження № 57985040.

22 січня 2019 року позивач звернувся до Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області з заявою, в якій вказав, що не отримував постанови відповідача про відкриття виконавчого провадження № 57985040, а лише письму вимогу про необхідність бути присутнім при вчинені виконавчих дій 25 січня 2019 року.

У заяві позивач також вказав, що не відмовляється виконувати рішення суду, проте стягувач за цим виконавчим провадженням - ОСОБА_2 до нього жодного разу не зверталась та її місце знаходження йому не відоме, тому позивач позбавлений можливості передати останній ключі від приміщення.

Згідно до акту державного виконавця від 04 лютого 2019 року встановлено, що 04 лютого 2019 року за адресою АДРЕСА_1 вселено в житловий будинок за даною адресою стягувача ОСОБА_2 . Ключі від вхідних дверей отримала ОСОБА_2 .

05 лютого 2019 року відповідачем по справі винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом) та статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області «Про скасування процесуального документу» від 04 червня 2019 року, яку винесено головним державним виконавцем Свистанюк Ю.Г., скасовано постанову від 05.02.2019 про закінчення виконавчого провадження № 57985040.

06 червня 2019 року головним державним виконавцем Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області було винесено постанову про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 8346,00 грн. по виконавчому провадженню № 57985040

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, застосовуючи нормативно-правові акти, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Приписами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частиною четвертою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною п`ятою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини дев`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Частиною другою статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Абзацом 3 частини третьої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до п. 2 Розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону. У разі якщо при закінченні виконавчого провадження або поверненні виконавчого документа витрати виконавчого провадження не були стягнуті, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.

Згідно з розділом I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2830/5 (далі - Наказ № 2830/5) до витрат виконавчого провадження належать, зокрема, витрати на виготовлення документів виконавчого провадження (папір; копіювання, друк документів; канцтовари), пересилання документів виконавчого провадження (конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку), плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

Аналізуючи вказані норми суд дійшов до висновку, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. При цьому, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Таким чином, фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року по справі №480/1558/19 (адміністративне провадження №К/9901/21929/19).

При цьому, суд враховує також ту обставину, що виконання рішення суду в частині усунення перешкод у користуванні жилим будинком, встановлення порядку користування, виділення в натурі частини жилого будинку не можливо виконати лише за участі безпосередньо боржника, оскільки у даному випадку необхідне відповідне волевиявлення і стягувача.

Відповідно до пояснень позивача, що не було спростовано відповідачем, ним не отримувалась постанова про відкриття виконавчого провадження, більш того, ним не оскаржувалось рішення суду щодо вселення у будинок громадянки ОСОБА_2 .

Також позивач вказав, що був позбавлений можливості досить тривалий час передати ключі та допустити до спірного приміщення ОСОБА_2 у зв`язку із її відсутністю.

Жодних доказів зворотного суду не надано.

Суд також звертає увагу на інший аспект даних правовідносин.

Як вже було зазначено судом, відповідно до частини 4 статті 27 Закону № 1404-VІІІ державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору. Синонімами слова «одночасно» є такі слова як: «водночас, разом, синхронно, рівночасно».

Тобто, в день відкриття виконавчого провадження, в даному випадку 02.01.2019, відповідач по справі зобов`язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору, чого зроблено не було.

Як встановив суд, така постанова прийнята лише 04 червня 2019 року з винесенням в цей день постанови про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 05.02.2019, чим порушено вимоги частини 4 статті 27 Закону № 1404-VІІІ, а отже порушені права позивача підлягають захисту шляхом скасування оскаржуваної постанови, як такої, що прийнята не у спосіб та порядок, що визначений чинним законодавством.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 року по справі № 802/2236/17-а.

Відповідно до частини першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Згідно з приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73 -78, 90, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про стягнення виконавчого збору від 04 червня 2019 року по виконавчому провадженні № 57985040.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено та підписано 05.02.2020

Суддя Панченко Н.Д.