Справа № 826/4/17
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2020-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2020 року м. Київ № 826/4/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
доДержавної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у міста Києві, Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №4653-13
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просив: скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі міста Києва від 30 червня 2016 року №4653-13.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що бюджетним періодом, в якому починає застосовуватися транспортний податок є 2017 рік. Відтак, органи місцевого самоврядування, виконуючи рекомендацію Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року №909-VII та приймаючи відповідні рішення, зобов`язані дотримуватися приписів Податкового кодексу України, зокрема в частині підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України.

Додатково позивач стверджував, що до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відповідачем не надано доказів проведення належної оцінки транспортного засобу позивача.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України затверджена Методика визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів лише 18 лютого 2016 року, відтак інформацію про ціни нових автомобілів з урахуванням марки, моделі, типу двигуна, об`єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач ДП «Держзовнішінформ» мав можливість надати лише до 10 січня 2017 року. Тобто, у податкового органу, на думку позивача, не було теоретичної можливості станом на 30 червня 2016 року та відповідно до вимог чинного законодавства визначити середньоринкову вартість транспортного засобу. При цьому, жодних відомостей, на підставі чого, відповідач обраховував вартість автомобіля не було надано.

У запереченнях на адміністративний позов представник податкового органу зазначив, що оскаржуване податкове повідомленні-рішення прийняте у зв`язку з отриманням інформації від органів внутрішніх справ про те, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/4/17.

В порядку, встановленому Положенням про автоматизовану систему суду, затвердженим рішенням ради суддів України №30 від 26 листопада 2010 року, у зв`язку з тимчасовим відстороненням від здійснення правосуддя судді, в провадженні якого перебувала адміністративна справа №826/4/17, справу було розподілено між суддями повторно.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2019 року адміністративну справу прийнято до провадження та вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У відзиві на адміністративний позов представник Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві повідомив, що із набрання чинності положеннями Податкового кодексу України 01 січня 2015 року власники транспортних засобів віком понад 5 років та середньоринкова вартість яких становить понад 750 років мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня податкового (звітного) року є платниками транспортного податку. Представник податкового органу також зазначив, що відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року №909 встановлюється, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

З огляду на викладене вище та відсутність клопотання про розгляд справи у судовому засіданні, справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Державною податковою інспекцією у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві 30 червня 2016 року прийнято податкове повідомлення-рішення №4653-13, яким відповідно до підпункту 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України ОСОБА_1 нараховано суму податкового зобов`язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2016 рік у розмірі 25 000,00 грн.

Незгода позивача із вказаним податковим повідомленням-рішенням зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 6.3 статті 6 Податкового кодексу України визначено, що сукупність загальнодержавних та місцевих податків та зборів, що справляються в установленому цим Кодексом порядку, становить податкову систему України.

При цьому, статтею 7 Податкового кодексу України передбачені загальні засади встановлення податків і зборів. Зокрема, пунктом 7.1 вказаної статті передбачено, що під час встановлення податку обов`язково визначаються такі елементи як: платники податку; об`єкт оподаткування; база оподаткування; ставка податку; порядок обчислення податку; податковий період; строк та порядок сплати податку; строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку.

Будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства (пункт 7.3 статті 7 Податкового кодексу України).

Суд звертає увагу на те, що 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, яким шляхом викладення в новій редакції статей 265-267 Податкового кодексу України, було введено транспортний податок з фізичних осіб.

В подальшому Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року №909-VIII, що набрав чинності з 01 січня 2016 року, було внесено зміни до статті 267 Податкового кодексу України, зокрема, щодо об`єкта оподаткування транспортним податком.

Відповідно до статті 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Згідно підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об`єктами оподаткування.

Підпунктом 267.2.2 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України (в редакції Закону України від 24 грудня 2015 рjку №909-VIII) об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за Методикою визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об`єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті (абзац 2 підпункту 267.2.2 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України).

Пунктом 267.4 статті 267 Податкового кодексу України встановлено, що ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 267.5.1 пункту 267.5 статті 267 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту 267.6.1 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року) (підпункт 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України).

Наявними матеріалами справи підтверджується, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення направлено контролюючим органом на адресу позивача 09 серпня 2016 року та отримане внучкою останнього 13 серпня 2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.21).

Тобто, податковим органом оскаржуване податкове повідомлення-рішення направлено позивачу поза строками, визначеними підпунктом 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України.

Згідно з підпунктом 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 та статті 265 Податкового кодексу України, транспортний податок у складі податку на майно віднесений до місцевих податків.

Рішенням Київської міської ради від 28 січня 2015 року №58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629» викладено в новій редакції рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві», яким встановлено, серед інших, транспортний податок.

Рішенням Київської міської ради від 11 лютого 2016 року №103/103 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві та акцизного податку», зокрема, до додатка 2 рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 №242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 28 січня 2015 року №58/923) змінами передбачено, що об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Положеннями статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року №928-VIII установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1550 гривень.

Отже, об`єктом оподаткування транспортним податком за 2016 рік є легкові автомобілі, середньоринкова вартість яких становить понад 1 033 500,00 грн. (1378,00 грн. х 750 = 1033500,00 грн.) та з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно).

Представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 є власником автомобіля марки Mersedes-Benz моделі GLE 350D4MATIC з об`ємом двигуна 2 987 куб.см., дата реєстрації транспортного засобу 23 грудня 2015 року.

З обґрунтування позовної заяви вбачається, що позивач зазначає про відсутність будь-яких доказів здійснення податковим органом розрахунку середньоринкової вартості транспортного засобу.

Відповідно до пункту 2 Методики визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2016 року №66, середньоринкова вартість автомобіля розраховується за методом аналогії цін ідентичних автомобілів за формулою, визначеною у пункті 3 Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2013 року №403 (далі - Порядок), де за ціну нового транспортного засобу (Цн) береться ціна нового автомобіля з урахуванням марки, моделі, типу двигуна, об`єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач.

Згідно з пунктом 3 Порядку, середньоринкова вартість транспортного засобу розраховується за методом аналогії цін ідентичних транспортних засобів за формулою, що враховує, серед іншого, коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від строку експлуатації.

Джерелом інформації про ціни нових транспортних засобів в Україні є офіційні прайс-листи виробників (дилерів) або довідкові дані про ціни щодо ідентичних або аналогічних нових транспортних засобів в Україні чи країнах-виробниках (експортерах) з урахуванням податків та зборів, що визначаються відповідно до законодавства (пункт 4 Порядку).

Ідентичними є транспортні засоби, в яких збігаються такі ознаки і параметри: марка; країна-виробник; тип кузова (седан, універсал тощо); модель; конструкція привода тягових коліс; тип та робочий об`єм двигуна; тип коробки передач та інших складників силової передачі; габаритні розміри; рік випуску; технічні характеристики. Розбіжності можуть стосуватися комплектності та укомплектованості, пробігу та технічного стану (п. 5 Порядку).

Аналогічними є транспортні засоби, в яких збігаються такі ознаки і параметри для легкових автомобілів: тип кузова (седан, універсал тощо); призначення (дорожні, позадорожні); тип двигуна (бензиновий, дизельний тощо); робочий об`єм двигуна; привод тягових коліс (передньоприводні, задньоприводні, повноприводні); тип коробки передач; габаритні розміри; комплектність; кількість дверей (п.6 Порядку).

Пунктами 7 - 9 Порядку визначено, що за наявності кількох аналогів аналогічним транспортним засобом є транспортний засіб одного виробника (країни-виробника).

У разі коли неможливо визначити ціну ідентичного нового транспортного засобу в Україні (відсутні необхідні довідкові дані), допускається використання даних щодо аналогічних транспортних засобів.

У разі коли неможливо визначити ціну нового транспортного засобу в Україні, використовується інформація про його ціну в країнах-виробниках (експортерах).

У разі коли неможливо визначити ціну нового транспортного засобу в Україні згідно з пунктами 4 - 9 цього Порядку, допускається використання інформації про ціни нових транспортних засобів, зазначеної у спеціалізованих періодичних виданнях для продажу транспортних засобів, комп`ютерних програмах та Інтернеті тощо.

Пунктом 13 Порядку встановлено, що середньоринкова вартість транспортних засобів розраховується щокварталу Мінекономрозвитку для кожної марки та моделі транспортних засобів з урахуванням року випуску та пробігу, оприлюднюється до 10 числа наступного місяця в установленому Мінекономрозвитку порядку на офіційному веб-сайті Міністерства для вільного доступу та зберігається протягом 1095 днів з дня її оприлюднення.

Мінекономрозвитку забезпечує режим роботи офіційного веб-сайту, який дає змогу отримати інформацію про середньоринкову вартість транспортних засобів шляхом введення даних про їх марку, модель, рік випуску та пробіг, а також роздрукувати зазначену інформацію з реквізитами Міністерства (п. 14 Порядку).

Згідно пункту 3 Порядку, показник пробігу використовується лише при розрахунку коефіцієнту коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від пробігу (Гк).

Відповідно до Примітки Додатку 2 до Порядку (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2016 року №66), для транспортних засобів із строком експлуатації до 1 року, а також транспортних засобів, різниця між фактичним та нормативним середньорічним пробігом яких становить до 2 тис. кілометрів, коефіцієнт Гк не визначається.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази та документи, на підставі яких податковим органом здійснювався розрахунок середньоринкової вартості автомобіля, належного позивачу.

Судом додатково встановлено, що, відповідно до вимог Порядку та Методики визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Мінекономрозвитку не було зобов`язано подавати ДФС до 1 лютого 2016 року інформацію про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Натомість, зазначена інформація лише оприлюднювалася в установленому Мінекономрозвитку порядку на офіційному веб-сайті Міністерства для вільного доступу, де зберігалася протягом 1095 днів з дня її оприлюднення.

Суд вважає за необхідне зазначити, що Методика визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів була затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2016 року №66, яка набрала чинності 19 лютого 2016 року.

Відтак, застосування Методики визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів в частині пункту 13, що передбачає подачу Мінекономрозвитком щороку до 1 лютого базового податкового (звітного) періоду інформації відповідачу, можливе лише з 01 січня 2017 року.

Ці обставини пояснюють відсутність у відповідача на момент розгляду справи інформації від Мінекономрозвитку про середньоринкову вартість автомобілей в письмовому вигляді.

Натомість відповідач на момент виникнення спірних правовідносин отримував від органів внутрішніх справ відомості, необхідні для розрахунку податку. Відомості, необхідні для розрахунку податку за місцем реєстрації об`єкту оподаткування (форма Л), затверджені наказом Міністерства фінансів України від 16 червня 2015 року №563.

Попередньо судом з`ясовано, що відповідно до пункту 3 Порядку, середньоринкова вартість транспортного засобу розраховується за методом аналогії цін ідентичних транспортних засобів за формулою, що враховує, серед іншого, коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від строку експлуатації.

Згідно з пунктом 11 Порядку, коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від строку експлуатації визначається як середнє значення співвідношення ціни транспортних засобів, що були у використанні, до ціни аналогічних нових транспортних засобів.

Підпунктом 14.1.124 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що новий транспортний засіб - це транспортний засіб, що не має актів державної реєстрації уповноважених органів, у тому числі іноземних, які дають право на його експлуатацію.

Відповідно до підпункту 14.1.163 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України перша реєстрація транспортного засобу - це реєстрація транспортного засобу, яка здійснюється уповноваженими державними органами України щодо цього транспортного засобу в Україні вперше.

Транспортні засоби, що використовувалися, - транспортні засоби, на які уповноваженими державними органами, в тому числі іноземними, видані реєстраційні документи, що дають право експлуатувати такі транспортні засоби (підпункт 14.1.251 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Згідно із приписами пункту 14.1.220 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України рік виготовлення транспортного засобу - календарна дата виготовлення транспортного засобу (день, місяць, рік); для транспортних засобів, календарну дату виготовлення яких визначити неможливо, - 1 січня року виготовлення, зазначеного в реєстраційних документах.

Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388.

Якщо на транспортні засоби уповноваженими державними органами, в тому числі іноземними, видані реєстраційні документи, що дають право їх експлуатувати, то вони вважаються використовуваними. Датою початку користування (вводу в експлуатацію) транспортних засобів, що були в користуванні та ввозяться на митну територію України, вважається дата їх першої реєстрації, визначена в реєстраційних документах, які видано уповноваженими державними органами та дають право експлуатувати ці транспортні засоби на постійній основі.

У разі відсутності реєстраційних документів першої реєстрації транспортних засобів датою початку використання транспортного засобу вважається календарна дата його виготовлення (день, місяць, рік). У разі якщо календарну дату визначити неможливо, то такою датою слід вважати 1 січня року виготовлення, зазначеного в реєстраційних документах.

Як зазначено представником позивача та не заперечувалось представником відповідача, датою реєстрації транспортного засобу марки Mersedes-Benz моделі GLE 350D4MATIC з об`ємом двигуна 2 987 куб.см., є 23 грудня 2015 року.

Отже, річний строк експлуатації транспортного засобу спливає 23 грудня 2016 року.

Суд звертає увагу, що обов`язок щодо визначення середньоринкової вартості транспортного засобу законодавець покладає на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку. Межі повноважень податкового органу полягають виключно у прийнятті податкового повідомлення-рішення на підставі інформації Мінекономрозвитку про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що транспортний засіб позивача марки Mersedes-Benz моделі GLE 350D4MATIC з об`ємом двигуна 2 987 куб.см., є об`єктом оподаткування транспортним податком у 2016 році.

Проте, позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги щодо протиправності спірного податкового повідомлення-рішення, зазначив, що транспортний податок не може нараховуватися у 2016 році, оскільки нарахування вказаного податку не відповідає принципу стабільності податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року №909-VII внесено зміни до визначення об`єкта оподаткування, який є одним із елементів податку.

Внесення змін відбулося пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки.

Суд зазначає, що 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким згідно зі статтею 267 Податкового кодексу України було введено новий транспортний податок.

Тобто, із набранням чинності вказаними положеннями Податкового кодексу України 01 січня 2015 року, власники транспортних засобів, які використовувалися до 5 років та об`ємом циліндрів їх двигуна більше 3000 куб.см є платниками транспортного податку.

У свою чергу, 24 грудня 2015 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» №909-VІІІ, яким було внесено зміни до статті 267 Податкового кодексу України. Вказаний нормативно-правовий акт набрав чинності з 01 січня 2016 року.

Так, зокрема, відповідно до підпункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України (в редакції Закону №909-VІІІ) об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Таким чином, об`єктом оподаткування з 01 січня 2016 року стали легкові автомобілі, середньоринкова вартість яких становить понад 1 033 500,00 грн. (750 розмірів мінімальної заробітної плати) та з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно).

Отже, зміни, які передбачені Законом №909-VIII, в частині транспортного податку слід вважати зміною елемента транспортного податку, а саме - об`єкта оподаткування. При цьому, такі зміни об`єкта оподаткування не є формальними.

Так, об`єкти оподаткування транспортним податком за нормами Податкового кодексу України в редакції Закону від 28 грудня 2014 року №71-VIII та Закону від 24 грудня 2015 року №909-VIII не є тотожними та істотно відрізняються, зокрема, в 2015 році до числа таких об`єктів відносяться транспортні засоби виходячи з об`єму циліндрів їх двигуна (тобто це можуть бути й маловартісні транспортні засоби, проте з великим об`ємом двигуна), а в 2016 році транспортні засоби, виходячи з їх середньоринкової вартості (тобто це можуть бути й малолітражні транспортні засоби, проте значної вартості).

При цьому, підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України серед принципів, на яких ґрунтується податкове законодавство України, закріплений принцип стабільності, який передбачає, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Таким чином, будь-які зміни до елементів податків та зборів не можуть запроваджуватися раніше, ніж за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки.

Згідно зі статтею 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Київської міської ради від 11 лютого 2016 року №103/103 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві та акцизного податку», зокрема, до додатка 2 рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 №242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 28 січня 2015 року №58/923) змінами передбачено, що об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Суд з`ясував, що зміни до одного з елементів транспортного податку внесено менш ніж за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, а точніше в бюджетному періоді, в якому будуть діяти нові правила та ставки, що протирічить принципу стабільності податкового законодавства.

Відтак, рішення про нарахування податкового зобов`язання зі сплати транспортного податку в 2016 році на підставі рішення Київської міської ради від 11 лютого 2016 року №103/103 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві та акцизного податку», є протиправним, оскільки це не відповідатиме принципу стабільності податкового законодавства.

Надаючи правову оцінку щодо законності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з огляду на те, що положення Податкового кодексу України щодо транспортного податку за 2016 рік мають застосовуватися з 01 січня 2017 року, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Транспортного податку немає у переліку загальнодержавних податків та зборів (стаття 9 Податкового кодексу України).

У статті 10 Податкового кодексу України, якою встановлено перелік місцевих податків, транспортний податок прямо не вказаний. Натомість є податок на майно (пп.10.1.1 п.10.1), який складається із трьох різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено пунктом 7.1 статті 7 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до статті 265 Податкового кодексу України (у редакції Закону від 28 грудня 2014 року №71-VIII, що діє з 01 січня 2015 року), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, транспортний податок згідно з Податковим кодексом України є місцевим податком.

Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, згідно з підпунктом 12.1.2 пункту 12.1 статті 12 Податкового кодексу України Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Відповідно до пункту 8.3 статті 8 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення) до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Водночас, відповідно до пункту 4.4 статті 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами та радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків (а, отже, і транспортного податку) віднесено Податковим кодексом України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пунктом 24 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статті 143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада України не може безпосередньо своїм рішенням запровадити місцеві податки на відповідних територіях.

Відповідно до пункту 10.2 статті 10 Податкового кодексу України місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Згідно пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 12.3.1 пункт 12.3 статті 12 Податкового кодексу України).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначені статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (підпункт 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України).

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (підпункт 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України).

При цьому, згідно з пунктом 12.5 статті 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Таким чином, місцеві ради за Податковим кодексом України мають обов`язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок (і в яких розмірах). Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Щодо незастосування до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік вимог підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Дійсно, пунктом 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України №909-VII встановлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Відтак, в разі опублікування рішення про встановлення місцевих податків та зборів на 2016 рік після 15 липня 2015 року, застосування норм відповідного рішення може мати місце у відповідному плановому періоді, а не на початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Проте, введення мораторію щодо положень підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України на 2016 рік не знімає обов`язку щодо виконання вимог підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України.

Відтак, принцип стабільності податкового законодавства стосується вимог щодо стадії запровадження та/або прийняття (встановлення) будь-яких змін до елементів податків та зборів, а не стадії опублікування рішень, що вже містять такі зміни.

Принцип стабільності закріплено в підпункті 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, жодного мораторію на застосування зазначених положень Податкового кодексу України не вводилося.

Відтак, нарахування податкового зобов`язання, визначеного на підставі прийнятих з порушенням принципу стабільності податкового законодавства нормативно-правових актів, не може бути визнано правомірним.

З огляду на вищевказане податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 30 червня 2016 року №4653-13 є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України; у свою чергу позивач довів обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України перебачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 9, 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 30 червня 2016 року №4653-13.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 (п`ятсот п`ятдесят одна) гривня 21 копійка за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, 33/19, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук