Справа № 160/572/20
Суддя: Луніна Олена Станіславівна
Дата ухвалення: 2020-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 лютого 2020 року Справа № 160/572/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луніної О.С. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відповідача-1: Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, відповідача-2: головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Осельської Тетяни Петрівни про визнання дій та бездіяльності протиправними, визнання незаконною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,
16.01.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача-1: Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, відповідача-2: Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Осельської Тетяни Петрівни, в якому позивач просить:
- визнати незаконними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Осельської Тетяни Петрівни (далі відповідач-2) та Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі відповідая-1) при поверненні ОСОБА_1 виконавчого листа №160/3427/19, виданого 27.06.2019р. Дніпропетровським окружним адміністративним судом;
- визнати незаконною бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Осельської Тетяни Петрівни та Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у невиконанні судового рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.05.2019р., якою порушено права, свободи та законні інтереси ОСОБА_1 на отримання перерахованого щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в належному розмірі, передбаченого Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07. 2010р.;
- визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Осельської Тетяни Петрівни про повернення ОСОБА_1 виконавчого листа №160/3427/19, виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом;
- зобов`язати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Осельську Тетяну Петрівну поновити виконавче провадження за виконавчим листом №160/3427/19, виданим 27.06.2019р. по виконанню рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.05.2019р. та прийняти законні дії для виконання вказаного рішення суду відповідно до вимог чинного законодавства.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №160/3427/19 від 27.06.2019р., виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом. Постановою від 19.12.2019р. головний державний виконавець Осельська Т.П. повернула виконавчий документ стягувачу (позивачу) на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
З огляду на зазначене, позивач вважає такі дії відповідача-2 неправомірними, оскільки постанова про повернення виконавчого листа порушує її право щодо умов і порядку виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.05.2019р. винесеного по справі №160/3427/19, у зв`язку з чим просить суд задовольнити її позовні вимоги викладенні у позовній заяві.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.01.2020р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін.
Позивач, відповідач-1 та відповідач-2 про відкриття спрощеного провадження за вищезазначеним адміністративним позовом повідомлені належним чином, що підтверджується телефонограмами та електронними повідомленнями, які долучені до матеріалів справи.
28.01.2020р. від позивача до канцелярії суду подано заяву про розгляд даної адміністративної справи за її відсутності.
30.01.2020р. від відповідача-2 на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому остання просить відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що вимоги виконавчого документу виконані в повному обсязі.
Окремо зазначає, що при винесенні оскаржуваної постанови головним державним виконавцем враховано, що доплата розміру пенсії за період з 18.04.2019р. по 31.07.2019р. у розмірі 6 964грн. 89коп. виплачена ОСОБА_1 у серпні 2019 року, а доплата за період з 05.08.2018р. по 17.04.2019р. у розмірі 13 109грн. 63коп. ОСОБА_1 буде виплачена в порядку, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України №649 про «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду».
Крім того, фактичне та у повному обсязі виконання судового рішення органом Пенсійного фонду України можливе лише за наявності відповідних бюджетних асигнувань на відповідні цілі за рахунок коштів Державного бюджету України.
За викладених обставин відповідач-2 вважає, що часткове невиконання рішення суду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з незалежних від нього причин, через відсутність відповідного фінансування із Державного бюджету, є поважною причиною в розумінні статей 63 та 75 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідач-1 не скористався своїм правом надати відзив на позовну заяву.
30.01.2020р. у судове засідання сторони не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 06.02.2020р. для вивчення наданого відповідачем відзиву.
06.02.2019р. на адресу суду від позивача надана відповідь на відзив відповідача, доводи якої аналогічні обґрунтуванню позовної заяви разом із заявою про розгляд даної адміністративної справи за її відсутності.
06.02.2020р. у судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Згідно ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Отже, враховуючи неявку позивача і відповідачів та відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд продовжив розгляд справи у письмовому провадженні.
Дослідивши документи, долучені до матеріалів справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті при розгляді справи, суд виходить з наступного.
Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.05.2019р. у справі №160/3427/19 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
27.06.2019р. на виконання вказаного рішення Дніпропетровським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №160/3427/19 про:
- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на підставі розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 30 січня 2019 року №04.4-59/26/2019 та розрахунку стажу роботи для встановлення щомісячної надбавки за вислугу років від 30.01.2019 р., виданих Апеляційним судом Дніпропетровської області, зарахувати ОСОБА_1 до стажу судді два роки роботи в галузі права за період роботи адвокатом в Дніпропетровській обласній колегії адвокатів з 17 червня 1982 року по 2 грудня 1993 року.
- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на підставі розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 30 січня 2019 року №04.4-59/26/2019 та розрахунку стажу роботи для встановлення щомісячної надбавки за вислугу років від 30.01.2019 р., виданих Апеляційним судом Дніпропетровської області, провести ОСОБА_1 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 5 серпня 2018 року відповідно до стажу судді 23 роки 8 місяців 21 день.
25.10.2019р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Осельською Тетяною Петрівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60412482 з примусового виконання виконавчого листа №160/3427/19, виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом на виконання рішення від 23.05.2019р. та проінформовано боржника про необхідність виконання вказаного рішення у строк протягом 10 робочих днів.
Доплата за період з 18.04.2019р. по 31.07.2019р. у розмірі 6 964грн. 89коп. виплачена ОСОБА_1 у серпні 2019р.
Також, зазначено, що доплату за період з 05.08.2018р. по 17.04.2019р. в розмірі 13 109грн. 63коп. ОСОБА_1 буде виплачено в порядку встановленому Постановою Кабінету Міністрів України №649.
На підставі вище вказаного, із врахуванням змісту інформаційної довідки наданої Головним управлінням Пенсійного фонду в Дніпропетровській області, головним державним Виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Осельською Тетяною Петрівною 19.12.2019р. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №60412482 на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
Вважаючи дії головного державного виконавця протиправними, а вказану постанову такою, що суперечить вимогам чинного законодавства позивач звернулась з даним позовом до суду за захистом своїх прав, свобод та законних інтересів.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок та умови виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі не виконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. № 1404-VIII.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 ч.1 передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження»).
Частиною 1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п.1 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Суд зазначає, що враховуючи положення п.1 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», законодавством не передбачено повноважень державного виконавця здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб, інший, аніж визначений безпосередньо виконавчим документом.
Відповідно до приписів ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.
Згідно із вимогами ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст.3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
У відповідності до ч.6 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Згідно ч.1 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч.6 ст.26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
При цьому, приписами ч.2 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Так, зі змісту оскаржуваної постанови ВП №60412482 від 19.12.2019р. вбачається, що головний державний виконавець при її винесенні керувався вимогами п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
Приписами п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Також, зі змісту постанови від 19.12.2019р. про повернення виконавчого документу стягувачу вбачається, що в межах здійснення виконавчого провадження виникли обстанини, що виключають можливість виконання рішення суду в повному обсязі з огляду на Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №649 від 22.08.2018р.
При цьому, конкретної підстави для застосування при винесенні даної постанови саме п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» відповідачем-2 в оскаржуваній постанові не вказано.
Разом з тим, відповідачем-2 у відзиві на позовну заяву зазначено, що вказані обставини виключають можливість вчинення державним виконавцем подальших виконавчих дій в порядку ст.63, 75 Закону України «Про виконавче провадження».
Тобто, приймаючи оскаржувану постанову, головний державний виконавець виходив з того, що виплата суми пенсійних коштів за період з 05.08.2018р. по 17.04.2019р. у розмірі 13 109грн. 63коп. буде здійснюватися в майбутньому згідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649.
У той же час, суд вважає протиправним застосування відповідачем до спірних правовідносин постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649, з огляду на те, що спеціальним законом, який регулює порядок виконання рішення є Закон України «Про виконавче провадження».
Крім того, суд звертає увагу відповідачів, що Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018р.№649 на який також посилалося Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області визначає лише механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету і не містить безпосередньо прямої заборони звертати стягнення на окреме майно чи кошти боржника.
Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
За змістом конституційних норм (ст.ст.113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, а відтак і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.
Враховуючи необхідність забезпечення захисту порушених прав позивача на отримання свого активу за судовим рішенням, яке набрало законної сили, суд зазначає наступне.
Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, призводить до втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
Також, суд зазначає, що у справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (до прикладу справа «Сук проти України»).
Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.
Згідно ч.3 ст.33 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова ВП №60412482 від 19.12.2019р про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим листом №160/3427/19, виданим Дніпропетровським окружним адміністративним судом є передчасною, оскільки пенсійним органом рішення суду фактично не виконане.
Аналогічна правова позиція суду викладена в постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі №750/9782/16-а.
Щодо позовних вимог про зобов`язання поновити виконавче провадження суд зазначає наступне
Відповідно ч.1, 2 ст.41 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.
Враховуючи приписи ч.1 ст.41 Закону України «Про виконавче провадження», скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу є наслідком відновлення виконавчого провадження.
Таким чином, скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчих проваджень є достатнім та належним способом захисту порушеного права позивача, а тому позовна вимога щодо поновлення виконавчого провадження за виконавчим листом є передчасною.
Згідно ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
За наведених обставин суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.
Керуючись ст. ст.2, 9, 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача-1: Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, відповідача-2: Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Осельської Тетяни Петрівни про визнання дій та бездіяльності незаконними, визнання незаконною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Осельської Тетяни Петрівни ВП №60412482 від 19.12.2019р. про повернення виконавчого документа стягувачу ОСОБА_1 .
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Луніна