Справа № 120/9/20-а
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2020-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 лютого 2020 р. Справа № 120/9/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комара П.А., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля Агропродукт" до Приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського Олександра Віталійовича про визнання протиправними та скасування постанов

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Поділля Агропродукт" з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського Олександра Віталійовича про визнання протиправними та скасування постанов.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю, на думку позивача, винесення постанов приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського Олександра Віталійовича № 60885410 від 13.12.2019 про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 447913,11 грн. та №60885410 від 22.12.2019 про арешт коштів боржника. Не погоджуючись із обґрунтованістю прийняття вказаних постанов, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 08.01.2020 позовну заяву залишено без руху.

В межах наданого судом строку, позивач усунув недоліки позовної заяви зазначені в ухвалі суду від 08.01.2020.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 20.01.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін з урахуванням особливостей, визначених ст. 287 КАС України.

28.01.2020 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує проти задоволення адміністративного позову. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що оскаржувані постанови є такими, що прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений чинним законодавством.

30.01.2020 представником позивача до канцелярії суду подано заперечення на відзив, однак відповідно до ч. 1 ст. 269 КАС України заявами по суті, даної категорії справ, є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

Крім того, представником позивача подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду. В обґрунтування поданої заяви вказано, що ТОВ "Поділля Агропродукт" отримано копію постанови приватного виконавця від 13.12.2019 про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 447913,11 грн. лише при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження 23.12.2019, а тому просить визнати причини поважними та поновити пропущений строк звернення до адміністративного суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 30.01.2020 задоволено заяву представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

Учасники справи у судове засідання не прибули, про дату, час та місце його проведення повідомлялись завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Поряд з цим, представником позивача до канцелярії суду подано заяву про розгляд справи без її участі, в порядку письмового провадження.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Частиною 4 статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до виконавчого напису № 889 від 03.12.2019 звернуто стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрний Альянс" на кукурудзу врожаю 2019 року у кількості 1012 тонн, що знаходиться у власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля Агропродукт".

Кукурудза, передана у заставу Товариству з обмеженою відповідальністю "Аграрний Альянс" за договором застави майбутнього врожаю №552 від 19.07.2019, посвідченим Огороднік Жанною Анатоліївною, приватним нотаріусом Київського нотаріального округу, в якості забезпечення виконання зобов`язання за договором поставки товару № АА-00037 від 25.02.2019, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аграрний Альянс" та позивачем, строк оплати за яким настав 30.11.2019.

У виконавчому написі вказано, що у разі відсутності кукурудзи у власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля Агропродукт" (повністю або частково), згідно даного виконавчого напису, запропоновано задовольнити вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрний Альянс", шляхом стягнення грошових коштів з рахунків позивача та перерахувати суму згідно договору поставки товару № АА-00037 від 25.02.2019 у розмірі 4434781,07 грн., з яких 4052289,09 грн. - вартість товару та 382491,98 грн. - відсотки за користування товарним кредитом, за реквізитами Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрний Альянс".

Також, додатково стягнути з позивача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрний Альянс" витрати на вчинення виконавчого напису у сумі 44350,00 грн.

Зазначений виконавчий напис набрав чинності з 03.12.2019.

Так, постановою приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського Олександра Віталійовича відкрито виконавче провадження № 60885410 від 13.12.2019 про звернення стягнення на вищевказаний товар.

Водночас, у рамках зазначеного виконавчого провадження, 13.12.2019 приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди. У даній постанові здійснено посилання на положення ст. 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та ч. 3 ст. 45 Закону України "Про виконавче провадження", якими деталізовано нормативне регулювання стягнення винагороди, а саме щодо одержання основної винагороди у розмірі 10 % стягнутої суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Таким чином, сума, що підлягає стягненню за виконавчим документом становить - 4479131,07 грн., тож визначена сума основної винагороди приватного виконавця (10%) складає 447913,11 грн., яка підлягає стягненню з боржника.

Крім того, 13.12.2019 відповідачем винесено постанову про арешт майна боржника у ВП №60885410, у якій зазначено, що з метою забезпечення реального виконання рішення необхідно накласти арешт на майно боржника, а саме на кукурудзу врожаю 2019 року у кількості 1012 тонн, що належить боржнику, у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження 4932044,18 грн.

В подальшому, 22.12.2019 відповідачем винесено постанову про накладення арешту на кошти боржника у межах суми основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження - 452913,11 грн.

Вважаючи вказані постанови приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського Олександра Віталійовича № 60885410 від 13.12.2019 про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 447913,11 грн. та № 60885410 від 22.12.2019 про арешт коштів боржника протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовано нормами Конституції України, Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" від 02.06.2016 № 1403-VIII (далі - Закон № 1403-VIII) та Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1статті 1 Закону № 1403-VIII примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 1403-VIII завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Частиною першою статті 1 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з положеннями частини першої статті 2 Закону № 1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад як, зокрема, верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, а також гласності та відкритості виконавчого провадження.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Нормами статті 31 Закону № 1403-VIII передбачено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання статті 31 Закону №1403 постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок).

Відповідно до вимог пункту 19 Порядку, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Згідно зі статтею 45 Закону № 1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону № 1404-VIІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VIІІ державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Водночас, частиною 7 статті 31 Закону № 1403-VIІІ передбачено, що приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Таким чином, з огляду на положення вищезазначених норм слід зробити висновок про те, що постанова про стягнення основної винагороди приватного виконавця виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Однак, стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру залежить від суми фактично стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі. Тобто, розмір основної винагороди стягується пропорційно від фактично стягнутої суми за виконавчим документом в силу положень статті 31 Закону №1403 та пункту 19 Порядку.

Слід додати, що відповідно до частини 6 статті 48 цього Закону стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

У даному випадку, предметом виконавчого провадження є звернення стягнення на предмет застави - майбутній врожай кукурудзи, який буде вирощено та зібрано ТОВ "Поділля Агропродукт" у 2019 році у кількості 1012 тонн, на земельних ділянках площею 11500 га, з врожайністю 8,80 т/га за ціною 4900,00 грн., загальною вартістю 4958800,00 грн. (відповідно до договору застави майбутнього врожаю від 19.07.2019 №552).

Враховуючи те, що у даному випадку предмет застави підлягає передачі ТОВ "Аграрний Альянс", з метою забезпечення грошових зобов`язань по договору поставки товару № АА-00037 від 25.02.2019, суд вважає помилковими доводи позивача відносно протиправності постанови про стягнення основної винагороди, оскільки у даному випадку наявна сума грошових зобов`язань та, відповідно, зазначення про звернення стягнення на предмет застави (кукурудза врожаю 2019 року загальною вартістю 4958800,00 грн.) не змінює майнового характеру виконавчого провадження.

Як вбачається зі змісту виконавчого напису, у разі відсутності кукурудзи у власності ТОВ "Поділля Агропродукт" (повністю або частково), згідно даного виконавчого напису, запропоновано задовольнити вимоги ТОВ "Аграрний Альянс", шляхом стягнення грошових коштів з рахунків позивача, та перерахувати суму згідно договору поставки товару № АА-00037 від 25.02.2019 у розмірі 4434781,07 грн., з яких 4052289,09 грн. - вартість товару та 382491,98 грн. - відсотки за користування товарним кредитом, за реквізитами Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрний Альянс".

Окрім того, зазначено про додаткове стягнення з позивача на користь ТОВ "Аграрний Альянс" витрат на вчинення виконавчого напису у сумі 44350,00 грн.

Суд звертає увагу, що у постанові приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського Олександра Віталійовича № 60885410 від 13.12.2019 про стягнення з боржника основної винагороди вказано, що основна винагорода стягується в порядку встановленому для стягнення виконавчого збору, та процитовано норму, що регламентує порядок стягнення такого (збору). Окрім того, містить розрахунок стягнення основної винагороди приватного виконавця. Розмір винагороди у даному випадку визначено вірно, а саме зазначено, що сума, яка підлягає стягненню, складає 447913,11 грн. (4434781,07 грн.+44350,00 грн.=4479131,07 грн.), а тому 10 % від неї це винагорода, що складає 447913,11 грн.

Таким чином, суд доходить висновку, що приватний виконавець, при прийняті спірної постанови про стягнення основної винагороди діяв у межах та у спосіб, передбачений чинним законодавством, а тому оскаржена постанова є правомірною і скасуванню не підлягає.

Відносно постанови відповідача про арешт коштів боржника, слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону № 1404-VIІІ заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Статтею 48 Закону № 1404-VIІІ визначено порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника.

Відповідно до частин першої та другої статті 48 Закону № 1404-VIІІ звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У відповідності до частини четвертої статті 45 Закону № 1404-VIІІ на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Частиною п`ятою статті 48 Закону № 1404-VIІІ передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Наведене в сукупності свідчить про те, що законодавцем зобов`язано виконавця вжити заходи щодо звернення стягнення в першу чергу на кошти та інше майно боржника.

У свою чергу, за змістом статті 56 Закону № 1404-VIІІ арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Наведене в сукупності дозволяє дійти висновку, що приватний виконавець має право накласти арешт на кошти боржника, як під час відкриття виконавчого провадження, так і після їх виявлення на рахунках, однак не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна (коштів).

Крім того, чинним законодавством передбачено можливість накладення арешту й на кошти боржника на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Як вбачається із матеріалів виконавчого провадження, приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Турським Олександром Віталійовичем прийнято постанову від 13.12.2019 про арешт майна боржника, а саме кукурудзу врожаю 2019 року у кількості 1012 тонн, що належить боржнику, у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження - 4932044,18 грн.

В подальшому, 22.12.2019 відповідачем винесено постанову про накладення арешту на кошти боржника, що містяться на всіх відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику у межах суми основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження - 452913,11 грн.

Як вже зазначалось вище, постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна відповідно до положень статті 56 Закону № 1404-VІІІ.

З заперечень приватного виконавця та зі змісту постанови про арешт коштів боржника від 22.12.2019 вбачається, що виконавець виніс постанову про арешт майна боржника не під час відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до виконавчого напису № 889 від 03.12.2019 звернуто стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрний Альянс" на кукурудзу врожаю 2019 року у кількості 1012 тонн, що знаходиться у власності позивача.

Водночас, у разі відсутності кукурудзи у власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля Агропродукт" (повністю або частково), згідно даного виконавчого напису, запропоновано задовольнити вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрний Альянс", шляхом стягнення грошових коштів з рахунків позивача, та перерахувати суму згідно договору поставки товару № АА-00037 від 25.02.2019 у розмірі 4434781,07 грн., з яких 4052289,09 грн. - вартість товару та 382491,98 грн. - відсотки за користування товарним кредитом, за реквізитами Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрний Альянс".

Однак, приватним виконавцем не були надані докази, коли саме було виявлено наявність або відсутність предмета застави та, відповідно у разі відсутності останнього, докази виявлення коштів на банківському рахунку у боржника з зазначенням дати виявлення.

Разом із тим, відповідно до статті 56 Закону №1404-VІІІ, результат пошуку та виявлення майна є підставою для винесення державним виконавцем постанови про арешт майна, якщо вона не була винесена під час відкриття виконавчого провадження. У такому випадку виконавець виносить постанову не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Виходячи з наведеного, відповідач не обґрунтував належними та допустимими доказами своєчасність та законність прийняття у межах виконавчого провадження № 60885410 постанови про арешт коштів боржника від 22.12.2019 та не посилається на жодне з джерел отримання інформації про майно Товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля Агропродукт".

Суд, також зазначає, що відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у пункті 45 рішення в справі "Бочаров проти України", пункті 53 рішення в справі "Федорченко та Лозенко проти України" та пункті 43 рішення в справі "Кобець проти України", при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоб не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

При цьому, судом також враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат вирішено судом відповідно до вимог статті 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського Олександра Віталійовича про арешт коштів боржника від 22.12.2019, винесену у межах виконавчого провадження № 60885410.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського Олександра Віталійовича судові витрати зі сплати судового збору при звернені до суду у сумі 2102,00 грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля Агропродукт".

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 287 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Поділля Агропродукт" (, вул. Заводська, 7, смт. Браїлів, Жмеринський район, Вінницька область, 23130)

Відповідач: Приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Турський Олександр Віталійович (РНОКПП НОМЕР_1 , вул. Визволення , 8, каб. 29, м. Вінниця, 21050 ).

Рішення у повному обсязі складено 04.02.2020

Суддя Комар Павло Анатолійович