Справа № 460/1451/19
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2020-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 рокуЛьвівСправа № 460/1451/19 пров. № 857/12618/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Довгої О.І. та Запотічного І.І.,

з участю секретаря судового засідання - Герман О.В.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Клочек Г.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04.10.2019р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Управління патрульної поліції в Рівненській обл. Департаменту патрульної поліції, про стягнення заборгованості по грошовому забезпеченню, компенсації за затримку розрахунку при звільненні (суддя суду І інстанції: Щербаков В.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 04.10.2019р., м.Рівне; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 04.10.2019р.),-

В С Т А Н О В И В:

18.06.2019р. позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила стягнути з відповідача Департаменту патрульної поліції /ДПП/ Національної поліції /НП/ України на її користь наступні суми:

заборгованість по грошовому забезпеченню у вигляді доплати за службу у нічний час в розмірі 3822 грн.;

компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення;

а також у разі задоволення позову (повністю або частково) зобов`язати ДПП НП України подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення (Т.1, а.с.4-10).

Ухвалою суду від 24.06.2019р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Управління патрульної поліції /УПП/ в Рівненській обл. ДПП (Т.1, а.с.1-3).

Розгляд справи проведено судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (Т.4, а.с.22).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04.10.2019р. заявлений позов задоволено; стягнуто з відповідача ДПП НП України на користь ОСОБА_1 заборгованість по грошовому забезпеченню у вигляді доплати за службу у нічний час в сумі 3822 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2018р. по 04.10.2019р. в сумі 89232 грн. 38 коп. (Т.4, а.с.29-35).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ДПП НП України, який покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог про стягнення заборгованості по грошовому забезпеченню у вигляді доплати за службу у нічний час відмовити, в частині вимог про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні залишити без розгляду або відмовити повністю (Т.4, а.с.42-45).

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2018р. по 04.10.2019р. в сумі 89232 грн. 38 коп. є незаконним, оскільки це прямо суперечить ч.2 ст.116 КЗпП України. Між відповідачем та позивачем станом на день остаточного розрахунку при звільненні був спір про розмір сум, належних працівникові при звільненні. В такому випадку законодавством передбачений обов`язок для роботодавця виплатити неоспорювану суму, що було зроблено відповідачем.

Виплата доплати за службу у нічний час за період з 25.01.2016р. по 02.02.2018р. станом на день остаточного розрахунку при звільненні (жовтень 2018 року) була та є предметом спору. Тому навіть якщо суд обґрунтував достатність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача доплати за службу в нічний час за період з 25.01.2016р. по 02.02.2018р. і така позовна вимога, на думку суду першої інстанції, підлягає задоволенню, законодавством не передбачено підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки сума такої доплати відповідно до ч.2 сг.116 КЗпП України не входить до суми, яка мала бути виплачена позивачеві під час розрахунку при звільненні; відповідно затримки розрахунку при звільненні за вказаний період не було.

Окрім цього, строки стягнення доплати за нічний перевищують трирічний термін, що суперечить п.11 Розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затв. наказом МВС України № 260 від 06.04.2016р., відповідно до якого грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Наказом по особовому складу № 928 о/с від 26.09.2018р. позивача звільнено зі служби в поліції з 02.10.2018р., позовну заяву подано 18.06.2019р., тобто 18.06.2016р. є дата, починаючи з якої суд мав вирахувати кількість нічних змін, протягом яких працювала позивач, з метою визначення сум доплати за службу у нічний час.

Відповідно до долучених до матеріалів справи копій книг нарядів УПП в Рівненській обл. ДПП позивач почала заступати на нічні чергування з 19.04.2016р. Тобто, строк з 19.04.2016р. по 18.06.2016р. (два місяці) виходить за межі позовної давності.

Також аргументуючи оскаржуване рішення, суд робить посилання на Рішення Конституційного суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу, однак не застосовує його в повній мірі. Зокрема, вказаним Рішення чітко визначено: для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Позивач звернулась до суду 18.06.2019р., тобто, через 8,5 місяців з дня, коли особа дізналась про своє порушене право, свідченням чого є дата підписання адміністративного позову.

Представником позивача адвокатом Клочек Г.В. скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального і процесуального законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення (Т.4, а.с.79-84).

Заслухавши суддю-доповідача по справі, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, в період з 25.01.2016р. по 02.10.2018р. позивач ОСОБА_1 проходила службу в Національній поліції України, починаючи з 07.12.2017р. перебувала на посаді старшого інспектора відділу розшуку та опрацювання матеріалів дорожньо-транспортних пригод УПП у м.Рівному ДПП, з присвоєним спеціальним званням - старший лейтенант поліції (0015070) (Т.1, а.с.11-14).

26.09.2018р. на підставі рапорту ОСОБА_1 від 18.09.2018р. та відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» наказом ДПП НП України № 928 о/с звільнено старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції, з постановкою на військовий облік у запас Збройних Сил України (Т.1, а.с.15, 16).

Станом на день звільнення вислуга років позивача складала в календарному обчисленні 02 роки 08 місяців 08 днів (Т.1, а.с.18).

03.10.2018р. позивачем підписано обхідний лист та подано рапорт про здійснення розрахунку у повному обсязі у зв`язку зі звільненням зі служби в поліції (Т.1. а.с.17).

Листом № К-9183/41/5/05-2018 від 25.10.2018р. відповідачем повідомлено, що у жовтні 2018 року позивачу виплачено грошове забезпечення на суму 529 грн. 03 коп. (у тому числі утримано військовий збір 1,5 %) за відпрацьовані 2 календарні дні поточного місяця; на підтвердження здійснених розрахунків надано розрахунковий лист за жовтень 2018 року (Т.1, а.с.19, 20).

Відповідно до листа УПП в Рівненській обл. ДПП № 656/41/30/01-2019 від 14.01.2019р. повідомлено позивача про те, що згідно з книгою нарядів УПП в Рівненській обл. ДПП працівником ОСОБА_1 було здійснено несення служби в нічний час у 2016 році - 416 годин, у 2017 році - 312 годин, у 2018 році - 0 годин (Т.1, а.с.21).

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач в період з 25.01.2016р. по 02.10.2018р. відпрацювала 728 годин в нічний час, то їй повинна бути нарахована та виплачена відповідачем доплата за службу в нічний час в сумі 3822 грн. (728 год. х 5,25 грн).

Окрім цього, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з довідкою ДПП НП України № 1569 від 29.07.2019р. середньомісячний розмір грошового забезпечення (заробітна плата) ОСОБА_1 на день звільнення становить 7415 грн. 92 коп., а середньоденний розмір грошового забезпечення (заробітна плата) 243 грн. 14 коп.

Починаючи з 02.10.2018р., по день постановлення судового рішення 04.10.2019р., становить 367 календарних днів, а відтак, сума середнього заробітку, належна до виплати ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні, становить 89232 грн. 38 коп. (243 грн. 14 коп. х 367 днів).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків, з огляду на наступне.

Не погодившись з відсутністю нарахування та виплати доплат за службу в нічний час в період з 24.05.2016р. по 21.03.2018р., ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Предметом спору у цій справі є стягнення на користь позивача заборгованості по грошовому забезпеченню у вигляді доплати за службу в нічний час за період з 24.05.2016р. по 21.03.2018р., а також отримання компенсації за затримку розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, тобто, з 02.10.2018р. по 04.10.2019р.

При цьому, факт несення позивачем служби в нічний час (у 2016 році - 416 годин, у 2017 році - 312 годин, у 2018 році - 0 годин) та невиплата належних їй сум доплати за службу в нічний час сторонами не оспорюється.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує наступне.

Правові засади організації та діяльності НП України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в НП України, визначено Законом України № 580-VIII від 02.07.2015р. «Про Національну поліцію».

Пунктом 4 ч.10 ст.62 цього Закону визначено гарантії професійної діяльності поліцейського, за змістом яких поліцейський, зокрема, своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно- правових актів України.

Відповідно до ст.94 вказаного Закону поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання (ч.1). Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України (ч.2).

Пунктом 1 постанови КМ України № 988 від 11.11.2015р. «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» визначено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з пп.3 п.5 цієї постанови передбачено обов`язок виплачувати доплату за службу в нічний час - у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час.

Згідно п.3 розділу І Порядку та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затв. наказом МВС України № 260 від 06.04.2016р., грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 11 розділу І вказаного Порядку визначено, що грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років з дня виникнення права на їх отримання.

Відповідно до п.11 розділу II наведеного Порядку поліцейським, які виконують службові обов`язки в нічний час, виплачується доплата за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час.

Годинна ставка обчислюється шляхом ділення місячного посадового окладу на кількість годин фактичного часу служби з урахуванням норми тривалості службового часу за відповідний місяць при 40-годинному робочому тижні.

Службою в нічний час вважається виконання поліцейськими службових обов`язків у період з 22.00 до 06.00.

Поліцейським, які несуть службу в нічний час, надається перерва для відпочинку та харчування тривалістю не більше двох годин. Перерва для відпочинку і харчування не включається в службовий час.

Поліцейським добового наряду під час чергування почергово надаються перерви для вживання їжі та короткочасного відпочинку. Загальна тривалість такої перерви становить 4 години (2 години вдень і 2 години вночі) та не включається в службовий час.

Підставами для виконання службових обов`язків у нічний час є графіки нарядів та чергувань, затверджені наказами керівників підрозділів органів поліції.

Облік фактичного часу служби в нічний час для нарахування доплати здійснюється шляхом оформлення довідки обліку несення поліцейськими служби в нічний час за формою, визначеною у додатку 1 до цих Порядку та умов.

Поліцейським, що залучалися до служби в нічний час, виплата доплати за службу в нічний час за минулий місяць здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць.

Під час судового розгляду достовірно встановлено, що в період з 25.01.2016р. по 02.02.2018р. позивач ОСОБА_1 відпрацювала 487 чергувань (змін), з яких 728 годин в нічний час, що підтверджується копіями графіків чергувань особовим складом відділу чергової служби УПП в м.Рівному ДПП, витягів з наказів та книг нарядів чергової служби і сектору озброєння УПП в м.Рівному ДПП щодо розстановки добових нарядів чергової служби (Т.1, а.с.54-250, Т.2, а.с.1-250, Т.3, а.с.1-250, Т.4, а.с.1-9).

Оскільки згідно з листом ДПП НП України № 246аз/41/5/05-2019 від 11.07.2019р. з 19.04.2016р. ОСОБА_1 був встановлений посадовий оклад у розмірі 2400 грн., то за 1 годину служби в нічний час у вказаний період позивачу повинно бути компенсовано 05 грн. 25 коп. (2400/160 х 35 %).

Враховуючи, що позивач в період з 25.01.2016р. по 02.10.2018р. відпрацювала 728 годин в нічний час, то їй належала доплата за службу в нічний час в сумі 3822 грн. (728 год. х 05 грн. 25 коп.).

З системного аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Оскільки нормами Закону України «Про Національну поліцію» не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд згідно з положеннями ст.9 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, у постанові від 15.09.2015р. по справі № 21-1765а15 Верховний Суд України прийшов до висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, із змісту роз`яснень, наведених у п.20 постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», слідує, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

На підставі аналізу наведених положень законодавства суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч.2 ст.94 Закону України «Про Національну поліцію» порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Наказ МВС України № 260 від 06.04.2016р. затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання.

Пункт 6 розділу III цього Порядку передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Згідно з п.9 розділу І вказаного Порядку при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).

Згідно з п.9 розділу І Порядку та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затв. наказом МВС України № 260 від 06.04.2016р., при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

За змістом постанови КМ України № 988 від 11.11.2015р. «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку кількості календарних днів відповідного місяця їх служби.

Згідно з довідкою ДПП НП України № 1569 від 29.07.2019р. середньомісячний розмір грошового забезпечення (заробітна плата) ОСОБА_1 на день звільнення становила 7415 грн. 92 коп., а середньоденний розмір грошового забезпечення (заробітна плата) 243 грн. 14 коп. (Т.1, а.с.52).

Період з 02.10.2018р. по день постановлення судом першої інстанції рішення 04.10.2019р. становить 367 календарних днів, а відтак, сума середнього заробітку, належна до виплати ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні становить 89232 грн. 38 коп. (243 грн. 14 коп. х 367 дні).

Відповідно до п.3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р., усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).

Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України, загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як передбачено пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору покладається на відповідача.

В частині доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що твердження апелянта про те, що сума доплати за службу в нічний час за період з 25.01.2016р. по 02.02.2018р. не входить до суми, яка мала бути виплачена позивачу під час розрахунку при звільненні, не ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Зокрема, відповідно до вимог постанови КМ України № 988 від 11.11.2015р. «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» та Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затв. наказом МВС України № 260 від 06.04.2016р., доплата за службу в нічний час є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення поліцейського, який входить до складу грошового забезпечення поліцейського, а обов`язок виплачувати доплату за службу в нічний час встановлений пп.3 п.5 вказаної постанови КМ України.

Стосовно дотримання строків стягнення спірної доплати колегія суддів зазначає, що нормою ст.233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з вимогами ст.2 Закону України «Про оплату праці» в структуру заробітної плати входять:

основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;

додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій;

інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норм.

Згідно з п.1 постанови КМ України № 988 від 11.11.2015р. «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Таким чином, доплата за несення служби в нічний час має постійний характер, входить до структури заробітної плати, і відповідно, є її складовою.

Згідно з ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15.10.2013р. у справі № 1-13/2013 в аспекті конституційного звернення положення ч.2 ст.233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями ст.ст.1, 12 Закону України № 108/95-ВР від 24.03.1995р. «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з п.2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013р. № 8-рп/2013 поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій ст.233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Із сукупності наведеного слідує логічний висновок про те, що під час розгляду справ про стягнення на користь осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, заробітної плати (зокрема, надбавка за специфічні умови служби в поліції, яка є складовою грошового забезпечення) застосовуються положення ч.2 ст.233 КЗпП України, тобто строки звернення до суду у цій категорії справ не застосовуються.

Щодо зауваження апелянта стосовно неправильного застосування судом висновків Рішення Конституційного суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012р. колегія суддів наголошує, що цим Рішенням визначено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Отже, Конституційний Суд України визначив, що перебіг тримісячного строку розпочинається з дня, коли власник фактично розрахувався з працівником. При цьому, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим порушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Додатково колегія суддів зауважує, що відповідно до ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення ст.1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення від 08.11.2005р., заява № 63134/00).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у визначений спосіб.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про те, що заявлений позов є підставним та обґрунтованим, а тому підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

Також виходячи із особливостей розглядуваного спору та результатів його вирішення, апеляційний суд не вбачає правових підстав для встановлення судового контролю в порядку ст.382 КАС України, чим погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04.10.2019р. в адміністративній справі № 460/1451/19 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Департамент патрульної поліції Національної поліції України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний

Дата складення повного судового рішення: 05.02.2020р.