Справа № 755/10007/19
Суддя: Бараненко Ігор Іванович
Дата ухвалення: 2020-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Бараненка І.І., суддів: Бабенка К.А., Чаку Є.В., за участю секретаря Такаджі Л.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання дій протиправними, відшкодування шкоди та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

До Дніпровського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі також - позивач) з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (надалі також - відповідач), в якому просив:

- визнати незаконними дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві при виконанні постанови Вищого адміністративного суду України від 18.12.2012 по справі № К/9991/23664/11 у виконавчих провадженнях № 41356745, № 41356846;

- визнати протиправною та скасувати постанову Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 03.06.2019 про закінчення виконавчого провадження № 41356846;

- стягнути з Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві на користь позивача моральну шкоди у розмірі 10000,00 грн., завданих йому зволіканням примусового виконання постанови від 18.12.2012;

- стягнути з Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві на користь позивача матеріальні збитки у розмірі 148734,19 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року позовну заяву задоволено частково, а саме: визнано незаконними дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, пов`язані з винесенням у виконавчому провадженні № 41356846 постанови від 03.06.2019 про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-а-1636/09 від 06.11.2013; визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Амборського А.В. від 03.06.2019 про закінчення виконавчого провадження № 41356846 з виконання виконавчого листа № 2-а-1636/09 від 06.11.2013. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі, поданої 04.12.2019 представником позивача (за довіреністю) Щербань Т.М., містяться обґрунтування апеляційної скарги з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне дослідження доказів у справі та неповне з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди і в цій же частині прийняти нове судове рішення, яким стягнути з Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., завданих тривалим примусовим виконанням постанови Вищого адміністративного суду від 18.12.2012 у справі № К/9991/23664/11, яке до цього часу не виконано і саме ця обставина судом першої інстанції помилково не врахована, адже позивач з урахуванням його 85-річного віку та стану здоров`я очікує коштів в якості перерахунку державної пенсії на виконання цього судового рішення 7 (сім) років і це завдає йому моральну шкоду поряд з майновою. Апелянт зважає на те, що судом першої інстанції не враховано вимоги Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», не врахована судова практика Європейського суду з прав людини щодо стягнення моральної шкоди. Крім цього, апелянт також просить стягнути з Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві на користь позивача 148734,19 грн. матеріальних збитків з цих же підстав, обрахуваючи суму матеріальних збитків відповідно до ч.2 п.1 ст. 1192 Цивільного Кодексу України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними у матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 1). Постановою Вищого адміністративного суду України від 18.12.2012 у справі № К/9991/23664/11 касаційну скаргу позивача задоволено частково і зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва здійснити перерахунок за період із 24 січня 2005 року по 04 січня 2006 року державної пенсії позивачу у встановленому статтею 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої відповідно до положень статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва здійснити перерахунок за період із 24 січня 2005 року по 04 січня 2006 року додаткової пенсії позивачу за шкоду, заподіяну здоров`ю, у встановленому статтею 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» розмірі 75% мінімальної пенсії за віком виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої відповідно до положень статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

06.11.2013 на підставі постанови Вищого адміністративного суду України від 18.12.2012 р. Дніпровським районним судом м. Києва видано два виконавчих листи № 2-а-1636/1/09.

13.10.2014 на підставі зазначених виконавчих листів державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції відкрито виконавчі провадження ВП № 41356745 та ВП № 41356846.

Крім того, постановою Вищого адміністративного суду України від 28.05.2014 у справі № К/800/5136/13 (2а/2604/639/12) касаційну скаргу позивача задоволено частково, скасовано постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 14.08.2012р. та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10.01.2013 і прийнято нове рішення, яким адміністративний позов задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії Управління пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва щодо відмови в призначенні позивачу пенсії та доплати до пенсії відповідно до ст. ст. 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язано Управління пенсійного фонду України в Дніпровському районні м. Києва провести перерахунок та виплату позивачу пенсії та доплати до пенсії відповідно до вимог ст. ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з розрахунку не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка повинна становити 75% від мінімальної пенсії за віком, з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність з 11.08.2007 по 31.12.2007 та з 22.05.2008 по 22.07.2011, з урахуванням фактично виплачених сум пенсії; зобов`язано Управління пенсійного фонду України в Дніпровському районні м. Києва призначити, провести перерахунок та виплату позивачу доплати до пенсії відповідно до абз. 4 п.20 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі 10% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність з 11.08.2007 р., з урахуванням фактично виплачених сум доплати; позовні вимоги позивача за період з 04.01.2006 по 10.08.2007 залишені без розгляду.

На виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 28.05.2014 та Вищого адміністративного суду України від 28.05.2014 Дніпровським районним судом м. Києва 12.06.2014 р. видано два виконавчих листа №2а-2604/12214/12, на підставі яких 26.08.2014 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції відкрито виконавчі провадження ВП №44479406 та ВП №44479487. В подальшому, зазначені виконавчі провадження державним виконавцем були закінчені, однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2016 визнано протиправними дії управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в м. Києві щодо винесення постанов про закінчення виконавчих проваджень №41356745, №41356846, №40883927, №40947644, №40948233, №44479487 та скасовано постанови про закінчення цих виконавчих проваджень (справа №755/4586/15-а, т. 2, а.с. 232-241). На виконання вказаного рішення суду виконавчі провадження ВП №41356745, ВП №41356846 та ВП №44479487 були відновлені 20.05.2016 року. У виконавчому провадженні ВП № 41356745, після відновлення провадження державним виконавцем в межах виконавчого провадження вчинено наступні дії: 14.09.2016 замінено сторону виконавчого провадження, а саме боржника Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва на Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві; а 11.08.2017р. до Дніпровського районного суду м. Києва подано заяву про зміну способу і порядку виконання рішення суду та заяву про видачу дублікату виконавчого листа.

У виконавчому провадженні ВП № 41356846, після відновлення провадження державним виконавцем в межах виконавчого провадження вчинено наступні дії: 14.09.2016р. замінено сторону виконавчого провадження, а саме боржника Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районні м. Києва на Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві; 14.09.2016р. на адресу боржника направлено вимогу щодо виконання рішення суду; 11.08.2017р. до Дніпровського районного суду м. Києва подано заяву про зміну способу і порядку виконання рішення суду; 17.08.2017р. державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Разом з тим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року у справі № 755/6909/17 постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року скасовано, та ухвалено нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання незаконними дій та бездіяльності, стягнення компенсації матеріальних та моральних збитків задоволено частково, а саме визнано протиправною бездіяльність управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в м. Києві при виконанні судових рішень у виконавчих провадженнях №41356745, №41356846, №44479487, №44479406. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 25 000,00 грн. Натомість, примусове стягнення з відповідача на користь позивача у зазначених виконавчих провадженнях не здійснено.

Судом встановлено, що державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Амборським А.В., не було використано всі надані йому законом права для примусового виконання рішення суду, а саме постанови Вищого адміністративного суду України від 18.12.2012 року по справі № К/9991/23664/11 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-а-1636/09 від 06.11.2013 року у виконавчому провадженні №41356846, що потягло за собою передчасний висновок відповідача про необхідність винесення постанови про закінчення виконавчого провадження. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо визнання незаконними дії відповідача про закінчення виконавчого провадження, визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Амборського А.В. від 03.06.2019 про закінчення виконавчого провадження №41356846.

В частині задоволених позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржується.

В частині заявлених вимог позивача про стягнення з Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві на його користь матеріальних збитків у розмірі 148734,19 грн., про які позивач заявляє і апеляційній скарзі, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що останні задоволенню не підлягають оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судових рішень, а тому несплачена позивачу сума пенсії, яка підлягає стягненню на його користь за судовими рішеннями, не може вважатися майновою шкодою, або збитками в розумінні ст. ст. 22, 1166 ЦК України, а є сумою нарахованої пенсії, яка підлягає виплаті позивачу в порядку виконання постанов суду, а тому зазначені норми права не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів на його користь спричиненої моральної шкоди на загальну суму в розмірі 10000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що підтверджують завдання йому такої шкоди.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відтак вбачається, що неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

При цьому вбачається, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Положеннями п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, в зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження це емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).При цьому, відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 285/1864/16-а, від 18.11.2019 у справі № 820/5044/18, від 27.11.2019 справі № 750/6330/17.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 № 4 визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, «Рисовський проти України», № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень (відповідача) покладається обов`язок спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

У справі, що розглядається, відповідач не спростував того факту, що його тривала протиправна поведінка не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з необхідністю захисту своїх прав.

З урахуванням характеру моральних страждань, їх тривалості, віку позивача та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, розмір моральної шкоди, заявлений позивачем в сумі 10000,00 грн. є обґрунтованим і та підлягає стягненню з відповідача.

В судовому засіданні клопотання представника позивача про заміну сторони у справі задоволено, а саме: відповідача - Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві замінено на його правонаступника - Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції достатньо повно встановив обставини справи, але дав їм неправильну правову оцінку в частині, яка стосується відшкодування моральної шкоди, що призвело до порушення норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 272, 287, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди і в цій же частині ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 10000 (десять тисяч) гривень 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в порядку і строки, визначені статтями 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.І. Бараненко

Судді: К.А. Бабенко

Є.В. Чаку