Справа № 200/7/20-а
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2020-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 р. Справа№200/7/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні без повідомлення сторін) адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

до Головного управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради (, 87500, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Миру, 70)

про визнання протиправним та нечинним акт індивідуальної дії наказу від 10 вересня 2019 року № 201 «Про демонтаж спеціальних конструкцій зовнішньої реклами», -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради про визнання протиправним та нечинним акт індивідуальної дії наказу від 10 вересня 2019 року № 201 «Про демонтаж спеціальних конструкцій зовнішньої реклами».

Ухвалою від 3 січня 2020 року суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження в адміністративній справі № 200/7/20-а за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином.

Позивач у позовній заяві зазначив, що оскаржуваний наказ було винесено саме за результатами перевірки, а ні за результатами обстеження при цьому в матеріалах відсутня будь яка інформація про дату, перевірки, місце перевірки, яким органом здійснено перевірку і що слугувало підставою для проведення перевірки, хто та в якому порядку здійснював цю перевірку. Позивач звернув увагу суду, що жодних вимог про усунення порушень порядку розповсюдження та розміщення реклами до нього не існувало, а в листі від 12 вересня 2019 року № 305-54388-30 написаного вже після винесення наказу та як виходить з його змісту цей лист не є вимогою. Таким чином, на думку позивача, наказ відповідача № 201 винесено безпідставно та органом, який не мав повноважень, щодо прийняття цього рішення, а тому просить суд скасувати його.

Відповідач надіслав на адресу суду відзив, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог позивача та просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Мотивуючи подані заперечення, відповідач зазначив, що відповідно до інформації наведеної у листі Головного управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради від 24 січня 2020 року № 30.5/3006 Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 до робочого органу з заявою для отримання дозволу на розміщення зовнішньої реклами не звертався. Отже, на думку відповідача, позивачем було встановлено рекламну конструкцію без відповідного дозволу, тобто самочинно. Крім того, відповідач зауважив, що рекламна конструкція була розмішена на фасаді будівлі, що не передбачено затвердженою рішенням Маріупольської міської ради №6/20-2086 від 26 червня 2012 року Схемою розміщення спеціальних конструкції зовнішньої реклами на території м. Маріуполь.

Відповідачем до відзиву були надані наступні письмові документи як письмові докази: копія листа від 24 січня 2020 року № 30.5/3006 адресованого директору юридичного департаменту міської ради щодо обставин даної справи, паперова копія фотографії, копія рішення Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 23 липня 2019 року № 283 та додаток до нього (Положення), копія листа від 27 січня 2020 року № 30.5/3332 адресованого директору юридичного департаменту міської ради щодо направлення наказу від 10 вересня 2019 року позивачу, копія рішення Маріупольської міської ради від 26 червня 2012 року № 6/20-2086 «Про затвердження схеми розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами на території м. Маріуполя», копія розпорядження від 27 червня 209 року № 422а про призначення ОСОБА_2 на посаду начальника головного управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради, документи на підтвердження представника відповідача.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_2 , виданого 16 серпня 18 лютого 2013 року, РНОКПП НОМЕР_3 .

Згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців позивача зареєстровано як фізичну особу-підприємця.

Наказом відповідача від 10 вересня 2019 року № 20 «Про демонтаж спеціальних конструкцій зовнішньої реклами» було наказано у випадку нездійснення позивачем добровільного демонтажу спеціальної конструкції зовнішньої реклами протягом 30 календарних днів з дня отримання цього наказу, здійснити демонтаж в порядку передбаченому рішенням виконкому Маріупольської міської ради від 16 березня 2011 року № 95 «Про затвердження Порядку демонтажу, обліку та зберігання спеціальних конструкцій зовнішньої реклами на території м. Маріуполя» за рахунок коштів міського бюджету м. Маріуполя з наступним їх відшкодуванням за рахунок розповсюджувача зовнішньої реклами за наступною адресою: пр. Нахімова, 124. Після здійснення демонтажу наказано відновити благоустрій території, на якій було встановлено спеціальну конструкцію зовнішньої реклами та головному спеціалісту відділу регулювання зовнішньої реклами протягом двох робочих днів направити цей наказ рекомендованим поштовим відправленням фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 .

На підставі листа Головного управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради від 12 вересня 2019 року № 30.5-54388-30.1 адресованого на ім`я позивача судом встановлено, що на підставі акту комісійного обстеження спеціалістами інспекції з благоустрою м. Маріуполя та представником районної адміністрації з виходом на місце було встановлено, що зовнішня реклама за адресою: пр. Нахімова, 124 (крамниця «Лайм») не має дозвільних документів. Тож, посилаючись на норми пункту 5.1.11 Положення про порядок розміщення зовнішньої реклами на території м. Маріуполь, позивачеві було запропоновано в термін 30 днів здійснити добровільний демонтаж спеціальної конструкції зовнішньої реклами.

Суд зазначає, що на підтвердження правомірності видання оскаржуваного наказу та відповідно допущення позивачем порушення розміщення реклами, таких, як наприклад, акт комісійного обстеження, матеріали перевірки дотримання позивачем порядку розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами тощо відповідачем не надано.

Надаючи оцінку наданому в якості доказів фотознімку, суд вважає а необхідне зазначити про наступне.

Доказами в адміністративному судочинстві, відповідно до статті 72 КАС України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до норм статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 74 КАС України).

Достовірними, відповідно до положень статті 75 КАС України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 76 КАС України).

Відповідно до норм статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із наданої відповідачем паперової копії фотографії неможливо встановити коли він був зроблений та, що він зроблений саме за адресою пр. Нахімова, 124, напис крамниці прочитати неможливо. Таким чином, зазначений доказ не відповідає ознакам достовірності та достатності доказів, тому не враховується судом при прийнятті рішення у даній справі.

Крім того, відповідно до статті 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, визначеному законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Суд зауважує, що надана відповідачем фотографія є паперовою копією електронного доказу в розумінні статті 99 КАС України. Водночас, встановленого законодавством порядку подання паперової копії електронного доказу (фотографії) відповідачем не дотримано, що виключає можливість прийняття судом в якості доказу надану паперову копію фотографії.

Як зазначає позивач у позові, зазначений вище наказ разом із листом ним було отримано 27 листопада 2019 року.

Суд зауважує, що доказів отримання позивачем відповідного наказу (дати отримання) відповідачем не надано. Як було зазначено відповідачем, зокрема, у відзиві відправлення наказу від 10 вересня 2019 року та листа від 12 вересня 2019 року здійснювалося простою кореспонденцією за відсутності поштових марок.

Не погоджуючись із виданим відповідачем наказом, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню позивач звернувся до суду з даним позовом до суду.

При цьому, суд в межах розгляду даної справи не надає оцінки суті порушення (наявності чи відсутності дозвільних документів на розміщення реклами), оскільки відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано належних доказів допущення позивачем порушення порядку розміщення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України від 5 квітня 2007 року № 877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» , державний нагляд (контроль) - це діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища. Таке правове регулювання вказує на те, що органи місцевого самоврядування належать до органів, які вправі здійснювати державний нагляд (контроль), однак виключно в межах повноважень, передбачених законом.

При цьому нормами статті 4 зазначеного Закону передбачено, що виключно законами встановлюються органи, уповноважені здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності; види господарської діяльності, які є предметом державного нагляду (контролю); повноваження органів державного нагляду (контролю) щодо зупинення виробництва (виготовлення) або реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг; вичерпний перелік підстав для зупинення господарської діяльності; спосіб здійснення державного нагляду (контролю); санкції за порушення вимог законодавства і перелік порушень, які є підставою для видачі органом державного нагляду (контролю) припису, розпорядження або іншого розпорядчого документа.

Орган державного нагляду (контролю) не може здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності, якщо закон прямо не уповноважує такий орган на здійснення державного нагляду (контролю) у певній сфері господарської діяльності та не визначає повноваження такого органу під час здійснення державного нагляду (контролю).

Таким чином для реалізації повноважень у сфері державного нагляду (контролю) необхідно щоб відповідні повноваження бути прямо передбачені законом.

Повноваження органів місцевого самоврядування та їх виконавчих органів врегульовані Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», однак положення цього Закону не містять повноважень таких органів на здійснення заходів щодо державного нагляду (контролю) у сфері рекламних послуг.

Водночас засади рекламної діяльності в Україні, регулювання відносин, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами врегульовано Законом України «Про рекламу».

Статтею 26 цього Закону передбачено органи, які уповноважені здійснювати контроль за дотриманням законодавства України про рекламу, до яких належать - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, - щодо захисту прав споживачів реклами; Антимонопольний комітет України - щодо дотримання законодавства про захист економічної конкуренції; Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення - щодо телерадіоорганізацій усіх форм власності; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну фінансову політику, - щодо реклами державних цінних паперів; Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку - щодо реклами на фондовому ринку; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах будівництва, архітектури, - щодо спорудження житлового будинку; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства про зайнятість населення, - щодо реклами про вакансії (прийом на роботу). Суд зазначає, що органи місцевого самоврядування та їх виконавчі органи у цьому переліку відсутні.

Отже, оскільки чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством визначено уповноважені органи на здійснення заходів державного контролю (нагляду) і відповідач до таких не віднесений, а тому за такого правового регулювання не мав повноважень вживати заходи державного контролю, передбачені Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 20 листопада 2019 року по справі № 522/19532/14а у подібних правовідносинах.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року №2067 затверджено Типові правила розміщення зовнішньої реклами.

Пунктами 44, 45, 46 цих Правил передбачено, що рекламні засоби забезпечуються маркуванням із зазначенням на каркасі рекламного засобу найменування розповсюджувача зовнішньої реклами, номера його телефону, дати видачі дозволу та строку його дії.

Контроль за додержанням цих Правил здійснюють виконавчі органи сільських, селищних, міських рад та інші органи відповідно до законодавства.

У разі порушення порядку розповсюдження та розміщення реклами уповноважена особа органу, який здійснює контроль за додержанням цих Правил, звертається до розповсюджувача зовнішньої реклами з вимогою усунення порушень у визначений строк.

При цьому, суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів дотримання відповідачем зазначеного порядку в частині звернення до позивача із вимогою усунення порушень. Як вбачається з наявних матеріалів справи та аналізу спірного наказу, направлений відповідачем лист від 12 вересня 2019 року не є окремим документом (вимогою), а є супровідним листом до наказу від 10 вересня 2019 року. Крім того, у порушення пункту 2 самого наказу, він разом із листом був направлений не рекомендованою, а простою кореспонденцією.

Як передбачено Типовими правилами, у разі невиконання цієї вимоги орган, який здійснює контроль, подає інформацію спеціально уповноваженому органу виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено судом та не спростовано відповідачем, доказів внесення подання спеціально уповноваженому органу у сфері захисту прав споживачів у встановленому законодавством порядку матеріали справи не містять.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до положень статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з нормами частини другої зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Нормами статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі зазначеного, враховуючи, що відповідачем не дотримано порядку прийняття, направлення наказу «Про демонтаж спеціальних конструкцій зовнішньої реклами», суд доходить висновку про обґрунтованість пред`явленого позову та відповідно задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями частини 1 статті 139 КАС при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Позивачем при зверненні до адміністративного суду було сплачено судовий збір у розмірі 1921 грн. відповідно до квитанцій від 17 грудня 2019 року.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 257-260, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради (, 87500, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Миру, 70) про визнання протиправним та нечинним акт індивідуальної дії наказу від 10 вересня 2019 року № 201 «Про демонтаж спеціальних конструкцій зовнішньої реклами» задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради від 10 вересня 2019 року № 201 «Про демонтаж спеціальних конструкцій зовнішньої реклами».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради (, 87500, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Миру, 70) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1921 грн.

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті 4 лютого 2020 року. Повне судове рішення складено 4 лютого 2020 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар