Справа № 280/2620/19
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2020-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 лютого 2020 року м. Дніпросправа № 280/2620/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Олефіренко Н.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу адвоката Шульги Ольги Анатоліївни на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.10.2019 р. (суддя Конишева О.В., повне судове рішення складено 01.11.2019 р.) в справі № 280/2620/19 за позовом адвоката Шульги Ольги Анатоліївни до Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Шульга Ольга Анатоліївна звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-26345-49 від 05.12.2018 р., рішення про застосування штрафних санкцій № від 05.07.2016 р.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22.10.2019 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апелянт вказує про неврахування судом першої інстанції безпідставності рішень, що є предметом позову, оскільки позивачем сплачено єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі ЄСВ), працюючи найманим працівником юрисконсультом у ПП «ГРБ «Енергія». Позивач має свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, проте адвокатську діяльність не здійснює, не отримує доходів від такої діяльності, відповідно, не повинен двічі сплачувати ЄСВ. Вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, що у разі не провадження позивачем незалежної професійної адвокатської діяльності позивач зобов`язаний сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, в розмірі, не меншому за розмір мінімального страхового внеску, та про наявність обов`язку з подання звітності з ЄСВ, оскільки позивач не є особою, яка проводить незалежну професійну діяльність, і не відноситься до платників ЄСВ, тому у нього відсутній такий обов`язок.

Учасники справи до судового засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, у зв`язку з чим відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.08.2015 р. позивачу видано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЗП №001092. З цього часу позивач перебуває на обліку як особа, що здійснює незалежну професійну діяльність (адвокат).

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні ДФС у Запорізькій області як платник єдиного внеску за КВЕД 69.10 Діяльність у сфері права.

З 01.02.2010 позивач працює у Приватному підприємстві «Госпрозрахункове бюро «Енергія» на посаді юрисконсульта, що підтверджується довідкою №72 від 29.05.2019.

Позивач зазначає, що роботодавець сплачує єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача як найманого працівника.

05.12.2018 Головним управлінням ДФС у Запорізькій області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-26345-49 в розмірі 15989,54 грн.

Головним управлінням ДФС у Запорізькій області винесено рішення № від 05.07.2016 про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у розмірі 170,00 грн.

Проаналізувавши Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI, суд першої інстанції дійшов висновку, що платники, зареєстровані у встановленому порядку як особи, які провадять незалежну професійну діяльність (в тому числі адвокатську), у разі не отримання доходу (прибутку) від такої діяльності у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, а сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, відповідно, вважав, що позивач, котрий у 2017-2018 роках не провадив незалежної професійної адвокатської діяльності та не отримував доходу від такої діяльності, був зобов`язаний сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року, у розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску, що обумовило висновок про правомірність вимоги про сплату боргу (недоїмки) 26345-49 від 05.12.2018 та відмову у задоволенні позову в цій частині.

Встановивши, що на протязі 2015-2018 років позивачем звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску не подавались, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність застосування до позивача штрафних санкцій на підставі п. 7 ч. 11 ст. 25 Закону № 2464 рішенням про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», № від 05.07.2016 року на суму 170,00 грн.

Суд визнає приведені висновки суду першої інстанції необґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у трудових правовідносинах з Приватним підприємством «Госпрозрахункове бюро «Енергія», працює на посаді юрисконсульта з 01.02.2010 р. За період з 01.02.2010 р. по травень 2019 р. включно позивачу роботодавцем виплачена заробітна плата в розмірі 627 197,92 грн., з якої утримано та перераховано до бюджету ЄСВ в загальному розмірі 182 127,18 грн., зокрема, за 2017-2018 роки, що підтверджено довідкою ПП «Госпрозрахункове бюро «Енергія» від 29.05.2019 р. (а.с. 16).

28.08.2015 р. ОСОБА_1 отримано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЗП № 001092.

Адвокат Шульга ОСОБА_2 узята на облік як платник податків у контролюючому органі 01.10.2015 р. за № 3749, як платник єдиного внеску - 06.10.2015 р., що підтверджено відповідними довідками (а.с. 18-19).

Позивач не здійснює професійну адвокатську діяльність.

За даними інтегрованої картки платника (далі - ІКП) позивачу автоматично розраховані нарахування єдиного внеску, а саме: за 2017 рік у сумі 8448 грн., граничний строк сплати до 02.05.2018 р.; за 1 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2018 р.; за 2 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.10.2018 р.; за 3 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.10.2018 р.; за 4 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 21.01.2019 р., за 1 квартал 2019 р. в сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2019 р.

Станом на 31.10.2018 р. відповідно до ІКП за позивачем обліковувалась недоїмка у розмірі 15 989,54 грн.

05.12.2018 р. ГУ ДФС у Запорізькій області сформовано вимогу № Ф-26345-49 про сплату боргу (недоїмки), якою ОСОБА_1 повідомлено, що станом на 31.10.2018 р. заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 15989,54 грн., яку ГУ ДФС вимагає сплатити за реквізитами, зазначеними у вимозі.

Крім того, рішенням ДПІ у Жовтневому районі м. Запоріжжя від 05.07.2016 р. № до ОСОБА_1 застосовано штраф в розмірі 170 грн. за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимоги про сплату боргу (недоїмки), з огляду на наявність обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі у позивача, яка зареєстрована як особа, що здійснює незалежну професійну діяльність, за умови, що у цей період вона була найманим працівником, за якого роботодавцем сплачено ЄСВ у сумі, що не була меншою мінімального розміру, а також правомірності застосування штрафних санкцій у контексті наявності у такої особи обов`язку із подання звітності з ЄСВ.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

За змістом пункту 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону № 5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Статтею 13 Закону № 5076-VI визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За приписами статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Викладене обумовлює висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у цій справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд доходить до висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Таке правозастосування узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 27.11.2019 р. в справі № 160/3114/19.

Суд визнає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, який підтримав позицію контролюючого органу щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї або іншої діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Судом враховується, що у періоді, в якому за позицією контролюючого органу позивачем не сплачено ЄСВ, позивач була найманим працівником, за цей період роботодавцем сплачено за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що не заперечується відповідачем, а докази отримання позивачем у цей період доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально контролюючим органом суду не надано.

Наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.

Не змінює вищенаведеного і факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відтак, суд визнає висновок суду першої інстанції щодо правомірності вимоги про сплату боргу (недоїмки) необґрунтованим, таким, що зроблено внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим скасовує рішення в цій частині та задовольняє позовні вимоги про визнання протиправним та скасування вимоги.

Стосовно позовних вимог про скасування рішення про застосування штрафних санкцій за неподання звітності з ЄСВ суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 5 частини 8 статті 9 Закону № 2464-VI періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Наказом Міністерства фінансів України від 15.05.2018 р. № 511 «Про внесення змін до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11.06.2018 за № 692/32144, визначено, що особи, які провадять незалежну професійну діяльність формують та подають самі за себе до органів доходів і зборів Звіт самі за себе один раз на рік до 01 травня року, що настає за звітним періодом. Звітним періодом є календарний рік.

Пунктом 7 частини 11 статті 25 Закону № 2464-VI встановлено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої цим Законом, органом доходів і зборів здійснюється накладення штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання, несвоєчасне подання або подання не за встановленою формою.

Зважаючи на те, що суд вище дійшов висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником, а в іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем, відповідно, така особа не має обов`язку подавати звітність з ЄСВ, що обумовлює висновок про протиправність застосуванняя до позивача штрафних санкцій в розмірі 170 грн. за неподання звітності рішенням від 05.07.2016 р. № .

Таким чином, в цій частині позовні вимоги також мають бути задоволені.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

На користь позивача з бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень мають бути стягнуті судові витрати зі сплати судового збору в загальному розмірі 3842 грн., з яких 1536,8 грн. судовий збір, сплачений за подання позову, 2305,2 грн. судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги.

Оскільки предметом позову в цій справі є рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Шульги Ольги Анатоліївни на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.10.2019 р. в справі № 280/2620/19 задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.10.2019 р. в справі № 280/2620/19 за позовом адвоката Шульги Ольги Анатоліївни до Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки) скасувати.

Ухвалити в справі № 280/2620/19 нове рішення.

Позов адвоката Шульги Ольги Анатоліївни до Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки) задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-26345-49, сформовану Головним управлінням ДФС у Запорізькій області 05.12.2018 р., якою від ОСОБА_1 вимагається сплатити недоїмку з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 15989,54 грн.

Визнати протиправним та скасувати рішення № , прийняте Державною податковою інспекцією у Жовтневому районі м. Запоріжжя 05.07.2016 р., про застосування до ОСОБА_1 штрафу у розмірі 170 грн. за неподання, несвоєчасне подання, подання за невстановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3842 (три тисячі вісімсот сорок дві) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 03.02.2020 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 03.02.2020 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко