Справа № 826/5704/18
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2020-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2020 року м. Київ № 826/5704/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Чудак О.М., за участю секретаря судового засідання Лисун А.А., представника відповідача Кравченко О.О., у відсутність позивача, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень про застосування штрафних санкцій та вимог про сплату боргу (недоїмки),

установив:

06.04.2018 до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (ФОП ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (ГУ ДФС у м. Києві), в якому з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просить суд визнати протиправними та скасувати:

- податкове повідомлення-рішення від 20.06.2017 №;

- податкове повідомлення-рішення від 20.06.2017 №;

- рішення про застосування штрафних санкцій від 20.06.2017 №;

- рішення про застосування штрафних санкцій від 30.08.2017 №;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.08.2017 №Ф-44792-17;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30.08.2017 №Ф-38;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2017 №Ф-44792-17;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2017 №95801-17;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.04.2018 №Ф-44792-17;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.07.2018 №Ф-44792-17 У.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що єдиною підставою для прийняття оскаржуваних рішень про яку позивач зміг дізнатись у відповідача слугував, викладений у акті перевірки від 06.06.2017 №236/26-15-13-11-11- висновок про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2014 рік на суму 96453,63 грн, за 2015 рік на суму 50290,49 грн.

Позивач наполягає на тому, що такий висновок є необґрунтованим, адже відповідачем не вказано яких саме документів не подано позивачем та не зазначено, які саме витрати не визнаються з огляду на відсутність таких документів. В ході судового розгляду справи відповідач не надав доказів правомірності спірних рішень.

До того ж, позивач зауважує, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 12.07.2018 №Ф-44792-17 У складена відповідачем після відкриття провадження у даній справі, тобто станом на момент складання такої вимоги включені у цю вимогу суми грошові зобов`язання не були узгодженими, а тому не можуть вважатись податковим боргом.

Також позивач вважає, що відповідачем порушено порядок призначення і проведення планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 . Так, згідно наказу про призначення перевірки та акту від 06.06.2017 №236/26-15-13-11-11-, перевірка передбачена у плані-графіку перевірок на ІІ квартал 2017 року. При цьому, позивач зазначає, що вказаний план-графік перевірок не оприлюднено належним чином, що унеможливлює призначення перевірок на підставі такого плану-графіку. Крім того, позивач зазначає, що: незважаючи на те, що позивач створив належні умови для проведення виїзної перевірки, перевірка фактично була невиїзною, адже проводилась в приміщенні податкового органу; перевіряючі з`явились до позивача, вилучили первинні документи, при цьому не склавши відповідних описів та актів про відмову позивача надати документи про відсутність яких стверджує відповідач.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.05.2018 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

Згідно ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2018 вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

Відповідач подав відзив на позовну заяву у якому заперечив проти задоволення позову з огляду на необґрунтованість позовних вимог. Зазначив, що оскаржувані рішення є правомірними, адже прийняті на підставі обґрунтованих висновків акту перевірки від 06.06.2017 №236/26-15-13-11-11- про те, що при проведенні аналізу правильності визначення платником витрат, пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності, та відображених у податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2014 - 2016 роки (у тому числі за 2014 рік - 2694824,87 грн, за 2015 рік - 2202410,04 грн), з даними про суми витрат, які документально підтверджені, встановлено їх завищення, що призвело до заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу та, як наслідок, до заниження сум податку на прибуток, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та військового збору. Також відповідач зазначає про несвоєчасне подання звітів щодо сум нарахованого єдиного внеску за 2015 та 2016 роки.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав та мотивів, викладених в позовній заяві, просила суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача заперечила проти задоволення позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши пояснення, надані учасниками судового процесу, а також докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, встановив наступне.

В період з 10.05.2017 по 23.05.2017 на підставі наказу від 24.04.2017 №3034 працівниками ГУ ДФС у м. Києві проведена документальна планова виїзна перевірка мене як суб`єкта господарювання - ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового законодавства, своєчасності та достовірності сплати податків і зборів, дотримання валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2016, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2016.

За результатами перевірки складено акт від 06.06.2017 №236/26-15-13-11-11-.

В ході перевірки встановлено та зафіксовано в акті перевірки порушення позивачем вимог:

- пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (ПК України), що призвело до заниження суми податку з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на 22011,61 грн, у тому числі за 2014 рік на 14468,04 грн, за 2015 рік на 7543,57 грн;

- пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, не утримання та не сплата військового збору за 2015 рік на загальну суму 754,36 грн;

- абзацу 3, частини восьмої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (Закон №2464-VI), не нарахування та несплата до бюджету єдиного внеску в сумі 96946,53 грн, у тому числі за 2012 рік - 18677,02 грн, за 2014 рік - 33469,4 грн, за 2015 рік - 31545,81 грн, за 2016 рік - 13254,3 грн;

- статті 6 Закону №2464-VI в частині несвоєчасного подання звітів щодо сум нарахованого єдиного внеску за 2015 рік та 2016 рік.

20.06.2017 на підставі висновків акту від 06.06.2017 №236/26-15-13-11-11- ГУ ДФС у м. Києві винесено:

- податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов`язання позивача за платежем військовий збір на 942,95 грн, в тому числі на 754,36 грн за податковим зобов`язанням та на 188,59 грн за штрафними санкціями;

- податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов`язання позивача з податку на доходи фізичних осіб на 33017,42 грн, в тому числі на 22011,61 грн за податковим зобов`язанням та на 11005,81 грн за штрафними санкціями;

- рішення про застосування штрафних санкцій №, яким до позивача застосовано штрафну санкцію у сумі 14509,68 грн на підставі статті 25 Закону №2464-VI;

- рішення про застосування штрафних санкцій №, яким до позивача застосовано штрафну санкцію у сумі 340 грн за порушення статті 6 Закону №2464-VI;

- вимогу №Ф-11 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску у сумі 96946,53 грн.

Позивач оскаржив в адміністративному порядку вказані рішення про застосування штрафних санкцій № та вимогу №Ф-11 про сплату боргу (недоїмки).

Рішенням ДФС України від 22.08.2017 №10910/Д/99-99-11-02-02-15 частково задоволено скаргу позивача та скасовано вказані рішення про застосування штрафних санкцій № та вимогу №Ф-11 про сплату боргу (недоїмки), зобов`язано ГУ ДФС у м. Києві сформувати та направити позивачу нові вимогу та рішення, згідно вимог законодавства.

30.08.2017 на виконання рішення ДФС України від 22.08.2017 №10910/Д/99-99-11-02-02-15, ГУ ДФС у м. Києві сформовано та направлено позивачу:

- рішення про застосування штрафних санкцій №, яким до позивача застосовано штрафну санкцію у сумі 22344,67 грн на підставі статті 25 Закону №2464-VI;

- вимогу №Ф-38 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску у сумі 96946,53 грн.

В подальшому щодо позивача ГУ ДФС у м. Києві також сформовано:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2017 №Ф-44792-17 про сплату єдиного внеску у сумі 110983,77 грн;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2017 №Ф-44792-17 про сплату єдиного внеску у сумі 118818,76 грн;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2017 №95801-17 про сплату податку на додану вартість у сумі 2665,01 грн;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.04.2018 №Ф-44792-17 про сплату єдиного внеску у сумі 131366,96 грн;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.07.2018 №Ф-44792-17 У про сплату єдиного внеску у сумі 121905,83 грн.

Позивач вказує, що йому не відомі підстави та обставини формування вказаних вимог.

Суд витребував у відповідача пояснення з відповідно підтверджуючими доказами щодо підстав формування вказаних вимог, однак відповідач не надав належних пояснень у цій частині.

Із записів у ІКП ФОП ОСОБА_1 логічним є висновок про те, що вказані вимоги формувались в тому числі й на суми грошового зобов`язання з єдиного внеску, які визначені оскаржуваними рішеннями від 20.06.2017 (30.08.2017).

Окремо щодо вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2017 №95801-17, суд зазначає, що матеріали справи взагалі не містять будь-яких доказів донарахування позивачу грошового зобов`язання з податку на додану вартість. Відповідач жодним чином не пояснив з яких підстав сформовано таку вимогу.

Позивач не погоджується із вказаними рішеннями та звернувся до суду із даним позовом.

Суд, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, при вирішенні заявлених вимог виходить з наступного.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК у України визначено, що документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.

Згідно пункту 77.1 статті 77 ПК України документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок.

План-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки.

Відповідно до пункту 77.4 статті 77 ПК України про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.

Отже, необхідною умовою для призначення документальної планової перевірки є наявність відомостей про таку перевірку у відповідному плані-графіку перевірок, який оприлюднено у порядку пункту 77.1 статті 77 ПК України.

Позивач стверджує, що документальна планова виїзна перевірка позивача призначена на підставі наказу ГУ ДФС у м. Києві від 24.04.2017 №3034 відповідно до плану-графіку перевірок на ІІ квартал 2017 року. Однак, вказаний план-графік перевірок не оприлюднено належним чином, що унеможливлює призначення перевірок на підставі такого плану-графіку.

Відповідач жодним чином не спростував даних доводів позивача. При цьому, судом не здобуто доказів оприлюднення на сайті ДФС України плану-графіку перевірок на ІІ квартал 2017 року.

Так, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2019 витребувано у відповідача відомості щодо оприлюднення плану-графіку планових перевірок на 2017 рік та включення до нього позивача. Однак, відповідач не подав до суду відповідних відомостей та не обґрунтував причини їх неподання.

Аналогічно суд не зміг отримати пояснень відповідача на доводи позивача про те, що перевіряючі з`явились до позивача, вилучили первинні документи, при цьому не склавши відповідних описів та актів про відмову позивача надати документи про відсутність яких стверджує відповідач. При цьому, відповідача зобов`язано надати відповідні відомості згідно ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2019.

Відповідно до пунктів 85.5-85.7 статті 85 ПК України забороняється вилучення оригіналів первинних, фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів за винятком випадків, передбачених кримінальним процесуальним законодавством.

У разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис.

Отримання копій документів оформляється описом. Копія опису, складеного посадовими (службовими) особами контролюючого органу, вручається під підпис платнику податків або його законному представнику. Якщо платник податків або його законний представник відмовляється від засвідчення опису або від підпису про отримання копії опису, то посадові (службові) особи контролюючого органу, які отримують копії, роблять відмітку про відмову від підпису.

Водночас, суд враховує, що матеріали справи опосередковано підтверджується вказані доводи позивача. Так, в акті перевірки від 06.06.2017 №236/26-15-13-11-11- вказано, що перевірка проведена в приміщенні ГУ ДФС у м. Києві, що суперечить виду даної перевірки, яка мала б бути виїзною, тобто проводитись за місцезнаходженням позивача.

Щодо проведення перевірки в приміщенні ГУ ДФС у м. Києві, відповідач пояснив, що позивачем до початку перевірки не надано повідомлення щодо об`єктів нерухомості, які позивач використовує у господарській діяльності, в той час як під час перевірки контролюючі органи не мають доступу до житла громадян. Разом з цим, відповідач не обґрунтував чому за відсутності (з позиції відповідача) можливості провести виїзну перевірку, відповідач не вжив заходів для призначення невиїзної перевірки позивача, а фактично провів невиїзну перевірку на підставі наказу про проведення виїзної перевірки позивача.

Відтак, суд вважає, що відповідач не довів правомірності призначення та проведення перевірки позивача, та з невідомих причин зайняв пасивну позицію в процесі підтвердження правомірності оскаржуваних рішень. При цьому, суд переконаний, що дана обставина не може сама по собі повністю нівелювати правові наслідки податкової перевірки, а тому для прийняття обґрунтованого рішення по даній справі необхідно дослідити також і висновки відповідача щодо суті виявлених порушень.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом №2464-VI.

Згідно пункту 1 частини першої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За приписами статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

У відповідності до пункту 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VІ платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Базою нарахування єдиного внеску є сума доходу, отримана від діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб (пункт 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону №2464-VІ недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

За змістом частини третьої статті 9 та частини одинадцятої статті 25 Закону №2464-VІ у разі донарахування контролюючим органом за результатом перевірки своєчасно не нарахованого платником єдиного внеску застосовуються відповідні штрафні санкції.

Відповідно до частини четвертої статті 25 Закону №2464-VІ орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регулюються статтею 177 ПК України.

Згідно пункту 177.2 статті 177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Пунктом 177.4 статті 177 ПК України визначено перелік витрат на які зменшується загальний оподатковуваний доход для визначення об`єкту оподаткування.

При цьому, згідно з підпунктом 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 ПК України не включаються до складу витрат підприємця документально не підтверджені витрати.

Згідно пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Таким чином, базою нарахування єдиного внеску, податку на доходи фізичних осіб та військового збору, є чистий оподатковуваний дохід платника.

Судом встановлено, що підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень від 20.06.2017 № та №, рішення про застосування штрафних санкцій від 30.08.2017 №, а також формування вимог про сплату боргу (недоїмки) від 30.08.2017 №Ф-38, від 08.11.2017 №Ф-44792-17, від 11.04.2018 №Ф-44792-17, від 12.07.2018 №Ф-44792-17 фактично слугував висновок відповідача про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2014 рік на суму 96453,63 грн, за 2015 рік на суму 50290,49 грн, що відповідно зменшило базу нарахування єдиного внеску, податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Вказаного висновку відповідач дійшов з огляду на те, що позивачем не підтверджено правомірність формування вказаних витрат відповідними первинними документами.

Згідно пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За приписами пунктів 44.2, 44.3 статті 44 ПК України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Відповідно до 85.2 статті 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Згідно пункту 177.10 статті 177 ПК України фізичні особи-підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначені наказом Міністерства фінансів України від 16.09.2013 №481, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за №1686/24218 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення».

Згідно підпунктів 4-8 пункту 6 вказаного Порядку самозайняті особи заносять до Книги відомості в такому порядку:

- графа 4 розраховується як різниця між отриманим доходом від здійснення господарської або незалежної професійної діяльності (графа 2) та сумою повернутих самозайнятою особою коштів за товари (роботи та послуги) (графа 3);

- у графі 5 зазначаються реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, що безпосередньо пов`язані з отриманим доходом. Документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвідчують факт оплати товарів, робіт, послуг;

- у графі 6 відображається сума витрат, які документально підтверджені та безпосередньо пов`язані з отриманням доходу за підсумками дня;

- у графі 7 відображається сума витрат на оплату праці та нарахування на оплату праці найманих осіб, понесені у звітному місяці;

- у графі 8 відображається сума фактично понесених інших витрат, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу, які не зазначені в графах 6 та 7, зокрема, витрати на сплату послуг, зв`язку, орендних та комунальних платежів тощо.

В матеріалах справи наявна копія Книги обліку доходів і витрат ФОП ОСОБА_1 із усіма записами про понесення витрат у 2014 та 2015 році та зазначенням реквізитів документів, що підтверджують витрати.

Стверджуючи про не підтвердження первинними документами витрат позивача зазначених у даній Книзі за 2014 рік на суму 96453,63 грн, за 2015 рік на суму 50290,49 грн, відповідач не зазначає, які саме витрати не підтверджені (сума, дата) та які документи необхідно подати позивачу для підтвердження таких витрат.

Водночас, суд вважає, що відповідачем не вжито достатніх заходів для отримання від позивача документального підтвердження вказаних витрат. Зокрема відповідач не вимагав таких первинних документів у позивача про що свідчить відсутність запитів про отримання підтверджуючих документів (пункт 73.3 статті 73 ПК України), актів про відмову платника податків надати документи (пункт 85.6 статті 85 ПК України).

При цьому, позивач вказує, що в нього наявні усі первинні документи для підтвердження витрат у 2014 та 2015 роках. Обсяг цих документів надзвичайно великий, а за умови конкретних даних відповідача щодо дати і суми понесених витрат згідно Книги, позивач надасть відповідні документи.

Згідно акту перевірки перевірка проведена в приміщенні ГУ ДФС у м. Києві, тобто фактично перевірка могла охопити лише первинні документи, які позивач надав відповідачу до перевірки. Акт перевірки містить загальний перелік первинних документів, які використані в ході перевірки, а описи в порядку пункту 85.7 статті 85 ПК України відсутні, тому суд позбавлений можливості встановити на інформації з яких первинних документів ґрунтуються висновки перевірки.

Таким чином, суд вважає, що висновки акту перевірки щодо завищення позивачем витрат у 2014 та 2015 роках на вказані суми належним чином не підтверджені, тобто є лише припущеннями відповідача.

Однак, констатація фактів порушень законодавства, що ґрунтується лише на сумнівах та припущеннях, є неприпустимою при складанні офіційного документу органу державної податкової служби (акту перевірки).

Зазначене є порушенням пункту 5 розділу ІІ Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.08.2015 №727, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.10.2015 за №1300/27745 згідно якого факти виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про необґрунтованість висновків відповідача про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2014 рік на суму 96453,63 грн, за 2015 рік на суму 50290,49 грн, відтак, є протиправними та підлягають скасуванню прийняті на підставі такого висновку податкові повідомлення-рішення від 20.06.2017 № та №, рішення про застосування штрафних санкцій від 30.08.2017 №, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30.08.2017 № Ф-38, від 08.11.2017 №Ф-44792-17, від 11.04.2018 №Ф-44792-17, від 12.07.2018 №Ф-44792-17.

При цьому, суд враховує, що до оскаржуваних вимог включено також і суми єдиного внеску за 2012 та 2016 роки, однак суд не має можливості виокремити вказані суми із зазначених вимог. Тому, для захисту прав позивача та забезпечення відповідачу можливості нового обґрунтованого визначення суми недоїмки, суд вважає за необхідне скасувати зазначені вимоги в повному обсязі.

Окремо щодо вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2017 №95801-17, суд зазначає, що матеріали справи взагалі не містять будь-яких доказів донарахування позивачу грошового зобов`язання з податку на додану вартість, а також підстав такого нарахування.

Відповідач жодним чином не пояснив з яких підстав сформовано таку вимогу, хоча ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2019 витребувано у відповідача зокрема й пояснення з відповідно підтверджуючими доказами щодо підстав формування вимоги від 08.11.2017 №95801-17.

Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Також Європейський суд з прав людини у справі «Лелас проти Хорватії» зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати своєчасного виконання своїх обов`язків.

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії»).

У пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції» Європейський Суд з прав людини визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

З урахуванням наведеного у сукупності суд дійшов висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не виконано, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 20.06.2017 № та №, рішення про застосування штрафних санкцій від 30.08.2017 №, вимог про сплату боргу (недоїмки) від 30.08.2017 №Ф-38, від 08.11.2017 №Ф-44792-17, від 08.11.2017 №95801-17, від 11.04.2018 №Ф-44792-17, від 12.07.2018 №Ф-44792-17.

Також позивач заявив позовну вимогу про визнання протиправними та скасування - рішення про застосування штрафних санкцій №, яким до позивача застосовано штрафну санкцію у сумі 340 грн за порушення статті 6 Закону №2464-VI в частині несвоєчасного подання звітів щодо сум нарахованого єдиного внеску за 2015 рік та 2016 рік.

Разом з цим, позивач жодним чином не обґрунтував позовні вимоги в цій частині та не надав суду доказів подання звітів щодо сум нарахованого єдиного внеску за 2015 рік та 2016 рік чи відсутності у нього обов`язку подавати такі звіти.

Тому, суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині за необґрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 77, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень про застосування штрафних санкцій та вимог про сплату боргу (недоїмки), - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 20.06.2017 № та №, рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 30.08.2017 № про застосування штрафних санкцій.

Визнати протиправними та скасувати податкові вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30.08.2017 №Ф-38, від 08.08.2017 №Ф-44792-17, від 08.11.2017 №Ф-44792-17, від 08.11.2017 №95801-17, від 11.04.2018 №Ф-44792-17, від 12.07.2018 №Ф-44792-17 У.

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Відповідач - Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві (місцезнаходження юридичної особи: 04213, місто Київ, вулиця Шолуденка, 33/19; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 39439980).

Повний текст рішення складено й проголошено в судовому засіданні 03.02.2020.

Суддя О.М. Чудак