Справа № 640/15301/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2020 року м. Київ № 640/15301/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Державної фіскальної служби України,

Державної податкової служби України,

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 до Державної фіскальної служби України (надалі - відповідач 1, ДФС України) адреса: 04053, місто Київ, Львівська площа, будинок № 8, , Державної податкової служби України (надалі - відповідач 2, ДПС України) адреса: 04053, місто Київ, Львівська площа, будинок № 8, , в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії ДФС України щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про його переведення із займаної посади директора Департаменту погашення боргу Державної фіскальної служби України на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом Державної податкової служби України з 01.07.2019 року;

- визнати протиправними дії ДПС України щодо залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про його переведення із займаної посади директора Департаменту погашення боргу Державної фіскальної служби України на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом Державної податкової служби України з 01.07.2019 року;

- зобов`язати ДПС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про його переведення із займаної посади директора Департаменту погашення боргу Державної фіскальної служби України на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом Державної податкової служби України з 01.07.2019 року у відповідності до Закону України «Про державну службу» та призначити ОСОБА_1 на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом Державної податкової служби України;

- зобов`язати ДПС України подати до суду звіт про виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва в термін не пізніше 5-ти робочих днів з дня набрання рішенням законної сили;

- відшкодувати ОСОБА_1 понесені судові витрати.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.08.2019р. відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача, внаслідок ненадання відповіді ДПС України, як суб`єктом якому ОСОБА_1 було адресовано лист від 27.06.2019 року. Натомість, відповідь на зазначений вище лист було надано ДФС України.

Зважаючи на викладене, позивач вважає дії ДФС України та ДПС України протиправними та просить суд зобов`язати зазначених суб`єктів вчинити певні дії.

У відзиві на позовну заяву відповідач 1 та відповідач 2 зазначають, що вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України), при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Наказом ДФС України № 1537 від 22.04.2016 року, ОСОБА_1 призначено на посаду директора Департаменту погашення боргу ДФС України.

З 01.08.2017 року по 06.05.2020 року ОСОБА_1 знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку на підтвердження чого надано наказ ДФС України № 58 від 31.07.2017 року.

Постановою КМУ № 1200 від 18.12.2018 року реорганізовано ДФС України шляхом утворення ДПС України та ДМС України.

У зв`язку із зазначеним вище, на виконання вимог ЗУ «Про державну службу», КЗпП України, 27.06.2019 року ОСОБА_1 направлено до ДПС України згоду на переведення його із займаної посади на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС України з 01.07.2019 року, а також заяву про таке переведення.

На зазначений вище лист, незважаючи на те, що він був адресований ДПС України, ДФС України 18.07.2019 року направили відповідь № 5972/H/99-99-01-02-01-14 відповідно до змісту якої вбачається, що заяву ОСОБА_1 про переведення його із займаної посади на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС України з 01.07.2019 року, відповідачем 2, залишено без розгляду.

Вважаючи, що дії ДПС України щодо залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про переведення його із займаної посади на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС України з 01.07.2019 року, а також дії ДФС України щодо розгляду такої заяви не відповідають вимогам чинного законодавства України та є протиправними, а належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання ДПС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про переведення із займаної посади директора Департаменту погашення боргу ДФС України на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС України з 01.07.2019 року у відповідності до вимог ЗУ «Про державну службу» та прийняття рішення про призначення ОСОБА_1 на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС України, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

В позовній заяві позивач посилається на те, що правилами п. 6 ч. 1 ст. 2, ч. 5 ст. 22, ч. ч. 1, 2 ст. 41, п. 1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» визначено, що: рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів; у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу; державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу; переведення здійснюється лише за згодою державного службовця; державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу; переведення здійснюється лише за згодою державного службовця; підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Звільнення на підставі п.1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Аналізуючи діюче податкове законодавство України та Положення про ДПС України можна дійти висновку, що завдання та функції Департаменту погашення боргу ДФС України є тотожними з завданнями та функціями, які покладено на Департамент по роботі з податковим боргом ДПС України.

Враховуючи викладене вище, посада директора Департаменту погашення боргу ДФС України є рівнозначною посаді директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС України.

Так, у відповідності до вимог КЗпП України, роботодавець при переведенні працівника на іншу посаду має дотриматися певної послідовності дій:

- видати розпорядчий документ про зміну структури (чи скорочення штату) на підставі рішення органу, уповноваженого його приймати, унаслідок якого змінюються істотні умови праці працівників установи (чи відбувається вивільнення);

- розробити новий штатний розпис у межах установленої штатної чисельності та на підставі розпорядчого документа про зміну структури;

- письмово повідомити працівників, які підлягають переведенню на інші посади, не пізніше, ніж за два місяці про зміну найменування посади та істотних умов праці (ч. 3 ст. 32 КЗпП України);

- перевести працівників на підставі відповідного розпорядчого документа на інші посади відповідно до нового затвердженого штатного розпису - не раніше закінчення двомісячного строку попередження про зміну найменування посади та істотних умов праці;

- ознайомити працівника перед тим, як він приступить до виконання обов`язків і функцій за новою посадою, з новими посадовими обов`язками (посадовою інструкцією), якщо вони змінилися (п. 1 ч. 1 ст. 29 КЗпП України);

- внести до трудової книжки працівника запис про переведення на іншу посаду, що має відповідати тексту розпорядчого документа.

Пунктом 13 постанови КМУ № 1074 від 20.10.2011 року «Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади» передбачено, що акт КМУ про можливість забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється, видається після здійснення заходів, пов`язаних з державною реєстрацією утвореного органу виконавчої влади як юридичної особи публічного права, затвердженням положення про нього, структури та штатного розпису його апарату, кошторису та заповненням 30 відсотків вакансій.

На виконання вимог чинного законодавства України, ОСОБА_1 27.06.2019 року направлено на адресу ДПС України свою згоду про переведення його із займаної посади на рівнозначну посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС України з 01.07.2019 року, а також направлено відповідну заяву таке переведення, проте з невідомих йому причин, ДПС України його заяву не розглянула, зміст листа ДФС України від 18.07.2019 року щодо розгляду зазначеної заяви жодним чином не стосується розгляду питання щодо переведення ОСОБА_1 на рівнозначну посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС України з 01.07.2019 року, тобто фактично ДПС України залишила заяву ОСОБА_1 про таке переведення без розгляду.

Крім того, належним способом захисту порушеного права позивача, в тому числі, є зобов`язання ДПС України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС України, оскільки ОСОБА_1 вчинив усі дії, передбачені чинним законодавством України, та надав усі документи (заява про переведення на іншу посаду, згода про переведення на іншу посаду) необхідні для його переведення із займаної посади на рівнозначну посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС України, а тому, враховуючи вимоги ЗУ «Про державну службу», КЗпП України, постанов КМУ, ДПС України, зобов`язати здійснити таке переведення та призначити позивача на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС України, чого з невідомих для позивача причин, зроблено не було.

На виконання вимог ухвали суду від 20.08.2019р. відповідач 1 та відповідач 2 подали до суду відзиви на позовну заяву, в яких зазначили, що позовні вимоги є необґрунтованими та просили відмовити у їх задоволенні, виходячи з наступного.

Так, ДФС України зазначено, що відповідно до положень ЗУ «Про державну службу», підставою (умовою) для переведення державного службовця у порядку ст. 41 зазначеного нормативно-правового акту є не лише наявність його згоди, а обов`язковість прийнятих рішень щодо такого переведення керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

На момент звернення до суду з позовом, ОСОБА_1 не є звільненим або попередженим про наступне звільнення, а процес реорганізації ДФС України не завершено.

Процедура переведення у зв`язку з реорганізацією передбачає подання заяви про звільнення у зв`язку з переведенням до органу, де працює особа та подання заяви про прийняття на посаду у зв`язку з переведенням.

Позивачем не надано жодної такої заяви, направлено лише згоду на переведення, однак, станом на час звернення до суду з адміністративним позовом, пропозиції на переведення йому не надходили.

Таким чином, права ОСОБА_1 не порушено, а подання адміністративного позову є передчасним.

Як видно зі змісту відзиву ДПС України, до останньої не надходили листи (заяви) ОСОБА_1 від 27.06.2019 року щодо переведення його на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС України, погоджені з керівниками ДФС України та ДПС України, а тому і не могли бути розглянуті та залишені без розгляду.

Також зазначили, що процедура переведення у зв`язку з реорганізацією передбачає подання заяви про звільнення у зв`язку з переведенням до органу, де працює особа та подання заяви про прийняття на посаду у зв`язку з переведенням, а також рішення щодо такого переведення керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Крім того, відповідно до п.п. 12 п. 11 Положення про ДПС України, Голова ДПС України затверджує положення про самостійні структурні підрозділи апарату ДПС, призначає на посаду та звільняє з посади, за погодженням з Міністром фінансів, їх керівників, заступників керівників.

Таким чином, для призначення на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС недостатньо згоди працівника та переведення на вказану посаду.

Зазначені обставини свідчать про те, що ДПС України не вчинено жодних протиправних дій щодо залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про його переведення із займаної посади, а тому вимоги про визнання протиправними дій ДПС України щодо залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про його переведення із займаної посади директора Департаменту погашення боргу Державної фіскальної служби України на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом Державної податкової служби України з 01.07.2019 року та зобов`язання повторно розглянути зазначену заяву у відповідності до ЗУ «Про державну службу» та призначити ОСОБА_1 на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом Державної податкової служби України є передчасними та такими, що не підлягають розгляду.

У відповідь на відзив, ОСОБА_1 зазначив, що враховуючи норми чинного законодавства України, він 27.06.2019 року направив на адресу ДПС України свою згоду про переведення із займаної посади на рівнозначну посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС України з 01.07.2019 року, а також направлено відповідну заяву про таке переведення, проте з невідомих причин, ДПС України його заява не розглядалася, а зміст листа ДФС України від 18.07.2019 року у відповідь на заяву від 27.06.2019 року жодним чином не стосується розгляду питання щодо переведення його на рівнозначну посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС України з 01.07.2019 року, тобто фактично ДПС України залишила заяву про переведення без розгляду, у зв`язку з чим, він змушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Що стосується передчасності звернення ОСОБА_1 до суду, слід зазначити, що ним було отримано інформацію про погодження керівництвом ДПС України на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС України іншої особи, попри те, що він має першочергове право бути призначеним на цю посаду.

Посилання ДПС України про не направлення ОСОБА_1 заяви про його переведення спростовуються доказами направлення такої заяви на адресу ДПС України.

ДФС України не посилається на нормативно-правовий акт, який передбачає процедуру обов`язкового подання заяви про звільнення у зв`язку з переведенням до іншого органу в порядку реорганізації та подання заяви про прийняття на посаду у зв`язку з таким переведенням, отже посилання ДПС України про не направлення ОСОБА_1 заяви про його переведення та посилання ДФС України на процедуру обов`язкового подання заяви про звільнення у зв`язку з переведенням до іншого органу в порядку реорганізації та подання заяви про прийняття на посаду у зв`язку з переведенням є необґрунтованими та протиправними.

ДФС України повинно було здійснити заходи щодо переведення ОСОБА_1 на зазначену посаду, а саме запросити ОСОБА_1 та запропонувати йому написати заяву про звільнення з посади директора Департаменту погашення боргу ДФС України у зв`язку з його переведенням на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС України, заповнити особову картку державного службовця, ознайомити його з відповідним наказом про звільнення у зв`язку з його переведенням, а також запропонувати підписати зобов`язання про нерозголошення персональних даних та повідомлення про обробку персональних даних, чого ДФС України не зроблено.

Як видно зі змісту пояснень ДФС України на виконання ухвали суду від 07.10.2019 року про витребування від ДФС України та ДПС України вмотивованих письмових пояснень, у зв`язку з чим відповідь на заяву ОСОБА_1 від 27.06.2019 року, яка була адресована Голові ДПС України, надана саме ДФС України, а не ДПС України, листом ДФС України № 5972/H/99-99-01-02-01-14 від 18.07.2019 року, ОСОБА_1 повідомлено, що постановою КМУ № 1200 від 18.12.2018 року, утворено ДПС України та ДМС України, реорганізувавши ДФС України шляхом поділу.

Відповідно до п. 15 постанови КМУ № 1074 від 20.10.2011 року «Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади», в ДФС України утворена Комісія з реорганізації ДФС України, яка визначає строк проведення реорганізації або ліквідації установи.

Пунктом 12 постанови КМУ № 1074 від 20.10.2011 року встановлено, що орган виконавчої влади, утворений в результаті реорганізації, здійснює повноваження та виконує функції у визначених КМУ сферах компетенції з дня набрання чинності актом КМУ щодо можливості забезпечення здійснення таким органом повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється.

З огляду на вказані вище обставини, відповідь на заяву ОСОБА_1 була надана саме ДФС України.

На виконання ухвали суду від 07.10.2019 року, ДПС України також направлено на адресу суду письмові пояснення. Відповідно до змісту зазначених пояснень, ДПС України зазначає, що у своєму відзиві на позовну заяву, вони повідомили суду про те, що до ДПС України не надходили листи (заяви) ОСОБА_1 від 27.06.2019 року щодо його переведення на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС України, погоджені з керівниками ДФС України та ДПС України, а тому і не могли бути розглянуті та залишені без розгляду.

Вказана обставина свідчить про те, що ДПС України не вчинено жодних протиправних дій щодо залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про його переведення із займаної посади.

НОРМИ ПРАВА ТА ПОЗИЦІЯ СУДУ

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. п. 12, 15 постанови КМУ № 1074 від 20.10.2011 року «Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади», орган виконавчої влади, утворений в результаті реорганізації, здійснює повноваження та виконує функції у визначених Кабінетом Міністрів України сферах компетенції з дня набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення таким органом повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється. Орган виконавчої влади, щодо якого набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про його припинення, продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції з формування і реалізації державної політики у визначеній Кабінетом Міністрів

України сфері до набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади його повноважень та виконання функцій; у разі припинення органу виконавчої влади Кабінет Міністрів України утворює відповідну комісію, затверджує її голову та визначає строк проведення реорганізації або ліквідації. Головою комісії з реорганізації органу виконавчої влади затверджується керівник або заступник керівника утвореного органу виконавчої влади або органу виконавчої влади, до якого перейшли права та обов`язки органу виконавчої влади, що реорганізується. Головою комісії з ліквідації органу виконавчої влади затверджується посадова особа, визначена Кабінетом Міністрів України. Рішення Кабінету Міністрів України про утворення зазначеної комісії надсилається Секретаріатом Кабінету Міністрів України органові виконавчої влади, що припиняється, Мінфіну, Мінекономіки, ДФС, Казначейству, Укрдержархіву та іншим заінтересованим центральним органам виконавчої влади.

Наказом ДФС України № 1537 від 22.04.2016 року, ОСОБА_1 призначено на посаду директора Департаменту погашення боргу ДФС України.

З 01.08.2017 року по 06.05.2020 року ОСОБА_1 знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку на підтвердження чого надано наказ ДФС України № 58 від 31.07.2017 року.

Постановою КМУ № 1200 від 18.12.2018 року реорганізовано ДФС України шляхом утворення ДПС України та ДМС України.

27.06.2019 року ОСОБА_1 направлено до ДПС України згоду на переведення його із займаної посади на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС України з 01.07.2019 року, а також заяву про таке переведення.

На зазначений вище лист, ДФС України 18.07.2019 року направили відповідь № 5972/H/99-99-01-02-01-14 відповідно до змісту якої ОСОБА_1 повідомили, що Відповідно до п. 15 постанови КМУ № 1074 від 20.10.2011 року «Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади», в ДФС України утворена Комісія з реорганізації ДФС України, яка визначає строк проведення реорганізації або ліквідації установи. Пунктом 12 постанови КМУ № 1074 від 20.10.2011 року встановлено, що орган виконавчої влади, утворений в результаті реорганізації, здійснює повноваження та виконує функції у визначених КМУ сферах компетенції з дня набрання чинності актом КМУ щодо можливості забезпечення здійснення таким органом повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється.

Вважаючи дії ДФС України та ДПС України протиправними з підстав ненадання відповіді ДПС України, як суб`єктом якому ОСОБА_1 було адресовано лист від 27.06.2019 року, натомість, надання такої відповіді ДФС України, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, просив:

- визнати протиправними дії ДФС України щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про його переведення із займаної посади директора Департаменту погашення боргу Державної фіскальної служби України на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом Державної податкової служби України з 01.07.2019 року;

- визнати протиправними дії ДПС України щодо залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про його переведення із займаної посади директора Департаменту погашення боргу Державної фіскальної служби України на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом Державної податкової служби України з 01.07.2019 року;

- зобов`язати ДПС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про його переведення із займаної посади директора Департаменту погашення боргу Державної фіскальної служби України на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом Державної податкової служби України з 01.07.2019 року у відповідності до Закону України «Про державну службу» та призначити ОСОБА_1 на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом Державної податкової служби України.

Заперечуючи проти позову, ДФС України зазначено, що листом ДФС України № 5972/H/99-99-01-02-01-14 від 18.07.2019 року, ОСОБА_1 повідомлено, що постановою КМУ № 1200 від 18.12.2018 року, утворено ДПС України та ДМС України, реорганізувавши ДФС України шляхом поділу з посиланням на п. п. 12, 15 постанови КМУ № 1074 від 20.10.2011 року «Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади». З огляду на вказані вище обставини, відповідь на заяву ОСОБА_1 була надана саме ДФС України.

ДПС України зазначає, що до них не надходили листи (заяви) ОСОБА_1 від 27.06.2019 року щодо його переведення на посаду директора Департаменту по роботі з податковим боргом ДПС України, погоджені з керівниками ДФС України та ДПС України, а тому і не могли бути розглянуті та залишені без розгляду.

Крім того, ДФС України зазначає, що на момент звернення до суду з позовом, ОСОБА_1 не є звільненим або попередженим про наступне звільнення, а процес реорганізації ДФС України не завершено.

Частиною другої статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, оскільки відповідач 1 - ДФС України та відповідач 2 - ДПС України діяли на підставі, в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством, а саме постановою КМУ № 1074 від 20.10.2011 року «Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади».

Саме на виконання вимог постанови КМУ № 1074 від 20.10.2011 року, відповідь на лист ОСОБА_1 від 27.06.2019 року надано ДФС України в особі Комісії з реорганізації ДФС України, яка утворена на виконання п. 15 зазначеної постанови, а не ДПС України, відтак позовні вимоги ОСОБА_1 до ДФС України, ДПС України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, не підлягають задоволенню судом.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для позову позивача, відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної податкової служби України, про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова