Справа № 360/533/20
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2020-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

06 лютого 2020 року СєвєродонецькСправа № 360/533/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області, в якому позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 96382,44 грн.

Пунктом 3 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтею 160, 161, 172 цього Кодексу.

Суд вважає за необхідне залишити позовну заяву без руху для усунення недоліків з таких підстав.

Так, позивачем заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду.

В обґрунтування клопотання зазначив, що 23 грудня 2019 року звернувся з заявою до ГУНП в Луганській області про добровільну виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні. 30.01.2020 позивач отримав відповідь УФЗБО ГУНП в Луганській області від 17.01.2020 за №60/1/111/22-2020, де вказані причини відмови про виплату належних позивачу коштів. Оскільки позивачу стало відомо про причини відмови виплати ГУНП в Луганській області середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні лише 30.01.2020, тому останній вважає причину пропуску строку для звернення до суду поважними.

Розглянувши вказане клопотання, суд дійшов наступного.

Згідно з частинами першою та другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску (частина шоста статті 161 КАС України).

Відповідно до частин першої, шостої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

Предметом позову ОСОБА_1 є стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач у період з 07.11.2015 по 06.01.2016 проходив службу в Національній поліції України.

Питання щодо виплати грошового забезпечення поліцейських регламентовано статтею 94 Закону України «Про національну поліцію» та Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 р. за № 669/28799.

При цьому ані Закон України «Про Національну поліцію», ані вказаний Порядок не регламентують питання щодо стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до пункту 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У справі № 814/2563/16 (К/9901/2705/17) Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Отже, з огляду на не врегулювання питання щодо порядку виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, що також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, Верховного Суду висловленій у постанові від 30 січня 2019 року у справі №806/2164/16.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу: За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Тобто, в даному випадку при визначенні строку звернення до суду з даним позовом слід застосовувати саме строки передбачені частиною першою статті 233 КЗпП України - три місяці з дня проведення остаточного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів адміністративного позову, 06.01.2016 позивач звільнений з Національної поліції України наказом ГУНП в Луганській області №1 о/с за ст.77 ч.1 п.8 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).

На виконання постанови Луганського окружного адміністративного суду від 27.09.2016 по справі №812/357/16 відповідачем здійснено позивачу остаточний розрахунок 10.02.2017, що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача.

Отже, саме з 10.02.2017 у позивача наступає тримісячний строк для звернення до суду за захистом порушених прав. Останнім днем звернення до суду у такому випадку є 10.05.2017.

Згідно із поштовим штампом на конверті, позивач здав позовну заяву до відділення поштового зв`язку 31.01.2020 та позовна заява підписана тією ж датою.

Таким чином позовна заява подана з пропуском строку.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах «Стаббігс та інші проти Великобританії», «Девеер про Бельгії» виходить з того, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків звернення до суду за захистом порушених прав.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення таких строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визначення причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві або у заяві про поновлення строку звернення до суду причин, підтверджених відповідними засобами доказування та доданими до них матеріалами.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

При цьому позивач просить суд поновити строк звернення до суду, зазначаючи поважною причиною намагання вирішити питання шляхом досудового врегулювання, а саме звернення до Головного управління Національної поліції в Луганській області з заявою про добровільну виплату йому середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки лист УФЗБО ГУНП в Луганській області від 17.01.2020 за №60/1/111/22-2020 позивач отримав 30.01.2020, тому позивач вважає, що саме з цієї дати йому стало відомо про причини відмови виплати ГУНП в Луганській області середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Між тим, вказані причини суд не може визнати поважними, виходячи з того, що стаття 233 КЗпП України не передбачає врегулювання спору досудовим порядком. Перебіг строку розпочинається саме з дати фактичного розрахунку і отримання відповіді від Головного управління Національної поліції в Луганській області ніяким чином не можливо віднести до об`єктивно непереборних, не залежних від волевиявлення особи та пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій.

Також суд звертає увагу, що до виникнених правовідносин не можливо застосувати положення частини четвертої ст.122 КАС України, згідно якої якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, оскільки вказана норма застосовується лише в тому випадку, коли саме законом, який регулює спірні правовідносини, передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору.

Як вже зазначав суд раніше, діючим законодавством, що регулює спірні правовідносини, не передбачено процедуру досудового врегулювання вирішення таких спорів, а також не містить в собі вказівку про обов`язковість досудового порядку вирішення спору.

Таким чином, заява ОСОБА_1 від 23.12.2019 до ГУНП в Луганській області, не може розцінюватись як досудове врегулювання спору та тим більше як поважні причини пропуску строку звернення до суду.

Інших доказів, які свідчили саме про поважність причин пропуску строку звернення до суду, позивачем до матеріалів справи не надано.

За таких обставин, суд дійшов висновку, про те, що зазначені позивачем причини пропуску строку звернення до суду є неповажними, а тому у клопотанні про поновлення строку слід відмовити.

Частина першою та другою статті 123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Оскільки судом визнані неповажними причини пропуску строку, зазначені позивачем у клопотанні, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про зобов`язання вчинити певні дії підлягає залишенню без руху з встановленням позивачу строку для усунення вказаних недоліків протягом 10 (десяти) календарних днів з дня отримання копії даної ухвали суду.

Керуючись статтями 122, 123, 160, 161, 169, 171, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними причини пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовити.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні - залишити без руху.

Встановити ОСОБА_1 строк для усунення недоліків протягом 10 (десяти) календарних днів з дня отримання копії даної ухвали шляхом надання суду заяви про поновлення строку звернення до суду з зазначеннях інших підстав для поновлення строку разом з належними та допустимими доказами в підтвердження поважності причин пропуску строку.

У разі ненадання вищевказаних документів, позовна заява буде вважатися неподаною і підлягатиме поверненню.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

СуддяН.М. Басова