Справа № 120/4272/19-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

06 лютого 2020 р. Справа № 120/4272/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 )

про: зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про зобов`язання відповідача виплатити позивачеві грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2017 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 29.12.2017 року, у розмірі 16 929 грн. 23 коп..

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що наказом начальника Генерального штабі-Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) № 603 від 15.12.2017 року його звільнено з військової служби у запас та наказом командира військової частини НОМЕР_2 командування Повітряних Сил Збройних Сил України № 249 від 27.12.2017 року знято з усіх видів забезпечення, у тому числі, з грошового забезпечення відповідача, де позивачеві нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби. У відповідності до положень абз. 3 п. 14 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей») у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки, проте позивачеві така компенсація виплачена не була, з огляду на що він звернувся до відповідача з проханням нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки. Відповідач за наслідками розгляду звернення позивача відмовив у такій виплаті, зазначивши, що під час особливого періоду військовослужбовцям додаткова відпустка, як учасникам бойових дій, не надається, тому підстав для виплати зазначеної компенсації немає. Не погоджуючись з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 23.12.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві 10-денний строк, з моменту отримання ухвали, для усунення вказаних недоліків.

27.12.2019 року за вх. № 59441 позивачем через канцелярію суду надано заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано позовну заяву в новій редакції з уточненими позовними вимогами.

Ухвалою від 02.01.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

10.01.2020 року за вх. № 803 відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому він позовну заяву вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Так, позивач дійсно проходив військову службу у відповідача на посаді старшого офіцера відділу спеціального зв`язку та криптології управління захисту інформації та криптології штабу Командування Повітряних Сил Збройних Сил України. Позивач, маючи з 2015 року статус учасника бойових дій, мав право на додаткову відпустку, передбачену п. 12 ст. 12 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»). Разом з тим, оскільки позивач в період з 2015 року по 2017 рік продовжував перебувати на військовій службі, він не мав можливості скористатися цією пільгою, адже положення п. 19 ст. 101 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» забороняє використання додаткових відпусток військовослужбовців під час особливого періоду. За таких обставин, оскільки позивач не мав права на використання додаткової відпустки під час особливого періоду, то і компенсація за її невикористання є неможливою.

11.01.2020 року за вх. № 862 позивачем через канцелярію суду подано відповідь на відзив, в якій він заперечував щодо доводів відповідача та підтримав свою позицію, викладену у позовній заяві. Також додав, що згідно листа юридичного департаменту Міністерства оборони України № 298/5/2867 від 03.10.2019 року щодо неухильного виконання вимог п. 3 розділу ХХХШ «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 26.06.2018 року за № 745/32197» виплату такої компенсації слід здійснювати на підставі відповідних рішень суду після набрання ними законної сили.

Цього ж дня за вх. 910 представником військової частини НОМЕР_3 через канцелярію суду подано пояснення щодо позову третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.

14.01.2020 року за вх. № 1056 позивачем через канцелярію суду подано відповідь на пояснення щодо позову третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.

Суд не приймає до уваги надані військовою частиною НОМЕР_3 пояснення щодо позову третьої особи без самостійних вимог на предмет спору та надану позивачем відповідь на них, оскільки військова частина НОМЕР_3 не є учасником даної справи.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

У травні 2015 року позивач набув статус учасника бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням.

Позивача наказом начальника Генерального штабу-Головнокамандувача Збройних Сил України № 603 від 15.12.2017 року звільнено з військової служби за станом здоров`я, з 29.12.2017 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

19.09.2019 року позивач звернувся з відповідним зверненням до військової частини НОМЕР_3 , в якому просив вжити заходів щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій починаючи за період з 2015 року по 2017 рік.

Цього ж дня позивач звернувся зі звернення до відповідача, у якому просив надати йому інформацію щодо розміру грошового забезпечення, що належало йому до виплати та розміру належної грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Військова частина НОМЕР_3 , за наслідками розгляду звернення позивача, з посиланням на положення ст. 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» листом від 26.09.2019 року за вих. № 350/147/2/3354 повідомила останнього, що під час особливого періоду військовослужбовцям додаткова відпустка, як учасникам бойових дій, не надається, а тому підстав для виплати зазначеної компенсації не має.

Відповідач, розглянувши звернення позивача, листом від 30.09.2019 року за вих. № 350/118/2420/пс повідомив позивача, що попри те, що позивач у 2015 році мав статус учасника бойових дій, він продовжував перебувати на військовій службі, а тому не мав можливості скористатися додатковою відпусткою, оскільки положеннями ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» заборонено використовувати додаткову відпустку під час особливого періоду. Від так, оскільки позивач не мав права на використання додаткової відпустки під час особливого періоду, то і компенсація за її невикористання є неможливою. До вказаного листа відповідач додав довідку № 446 від 30.09.2019 року про розмір грошового забезпечення позивача станом на 29.12.2017 року.

Не погоджуючись із вказаним позивач звернувся до суду із цим позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Ст. 4 Закону України «Про відпустки» (далі ЗУ «Про відпустки») установлені такі види відпусток: щорічні відпустки; основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до вимог ст. 16-2 ЗУ «Про відпустки» учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

П. 12 ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Ст. 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено порядок надання військовослужбовцям відпусток.

Відповідно до п. 8 ст. 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

П. 14 ст. 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

У п. 17 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно п. 18 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

У відповідності з п. 19 ст. 10-1 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 (в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію) і 18 (в особливий період під час дії воєнного стану) цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Особливий період, згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», це - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Зазначений «особливий період» розпочався з 17.03.2014 року, з моменту оприлюднення Указу Президента України № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року і триває на даний час.

Системний аналіз наведених норм доводить, що відпустка є своєрідним гарантованим державою соціальним захистом військовослужбовців та членів їх сімей. Так, поряд із щорічними відпустками, військовослужбовці мають права на отримання додаткової. Додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою. Надання військовослужбовцю-учаснику бойових дій пільги у вигляді додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати протягом 14 календарних днів припинено та поставлено в залежність від наявності або відсутності дії «особливого періоду».

Суд зазначає, що принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований та неоднаковий підхід законом заборонений і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Указом Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 17.03.2014 року № 1126-VI, передбачено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період, з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду, надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки припиняється.

Суд зазначає, що норми ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідач протиправно не здійснив розрахунку щодо нарахування та виплати останньому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за 2017-2019 роки.

Суд зазначає, що припинення додаткової відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на таку відпустку в цілому, яке може бути реалізоване в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Наведені висновки суду узгоджуються з висновками, зазначеними у рішенні Верховного Суду від 16.05.2019 року за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18.

Суд зауважує, що в силу вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що однак не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористані дні такої відпустки при звільненні зі служби.

Судом встановлено, що позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові відпустки у 2015-2017 роках, а отже набув право на отримання грошової компенсації замість них у зв`язку із звільненням зі служби 29.12.2017 року. Втім така грошова компенсація позивачеві виплачена не була, що не заперечувалося відповідачем. Внаслідок цього права та інтереси були порушені.

Тож з метою відновлення порушених прав та інтересів позивача, суд при обранні способу відновлення порушеного права позивача виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

За таких обставин, суд вважає, що належним способом захисту для відновлення порушених прав та інтересів позивача буде зобов`язання відповідача виплатити позивачеві грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.12.2017 року.

Водночас, щодо грошової компенсації у сумі 16 929 грн. 23 коп., суд вказує, що розрахунки суми грошової компенсації, а відповідно й загальна сума компенсації обраховані позивачем самостійно. При цьому, позивач не володіє спеціальними знаннями у сфері фінансів та бухгалтерського обліку, з огляду на що, суд не приймає до уваги вказані розрахунки, відповідно позовні вимоги у частині грошової компенсації у сумі 16 929 грн. 23 коп. задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, судом не встановлено, питання про розподіл судових витрат у справі не вирішується.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про відпустки», Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», указом Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17.03.2014 року, затвердженим Законом України «про часткову мобілізацію» та ст. 2, 6, 9, 73- 78, 90, 245, 246, 255, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки ОСОБА_1 як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.12.2017 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 )

Повний текст рішення складено та підписано суддею 06.02.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна