Справа № 280/5494/19
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

31 січня 2020 року Справа № 280/5494/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання: Сонгулія О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

до Управління соціального захисту населення Запорізької районної адміністрації Запорізької області (69089, м.Запоріжжя, вул.Розенталь, 3-а; )

про визнання незаконними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Управління соціального захисту населення Запорізької районної адміністрації Запорізької області (далі відповідач, Управління), в якій позивач просить суд:

1) визнати незаконним та скасувати рішення №64 від 04.10.2019 комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам відповідача щодо скасування довідки внутрішньо-перемішених осіб позивача та її неповнолітньої доньки ОСОБА_2 від 13.09.2019 року №231 -3, №2311 -;

2) визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в призначенні позивачу та ОСОБА_2 щомісячної адресної допомоги;

3) скасувати рішення відповідача №09-14/4629 від 07.09.2019 про відмову в призначенні позивачу та ОСОБА_2 щомісячної адресної допомоги;

4) зобов`язати відповідача здійснити виплату позивачу та ОСОБА_2 щомісячної адресної допомоги як особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі, на оплату житлово-комунальних послуг, з 13.09.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він разом із донькою, ОСОБА_2 , яка є дитиною з інвалідністю, змушені були у серпні 2014 року покинути своє місце проживання у зв`язку з проведенням антитерористичної операції на сході країни. На виконання вимог чинного законодавства позивач звернувся до відповідача із заявою для взяття на облік і надання адресної допомоги як внутрішньо переміщеній особі. Відповідач видав відповідні довідки, однак згодом стало відомо, що Управління відмовило позивачу у наданні адресної допомоги, як внутрішньо переміщеній особі, у зв`язку з тим, що позивач з 2012 року начебто перебуває на території Запорізького району та отримує державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю за фактичним місцем проживання. Також відповідач скасував довідки про взяття позивача та його доньки на облік, як внутрішньо переміщених осіб з огляду на те, що родина позивача не була змушена покинути своє місце проживання з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту. Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо скасування довідок про взяття на облік, як внутрішньо переміщених осіб та щодо не виплати адресної допомоги. Звертає увагу, що його постійним місцем проживання є місто Донецьк, що підтверджується відміткою у паспорті громадянина України про зареєстроване місце проживання. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 13.11.2019 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 02.12.2019 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

23.12.2019 відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх.№54372), у якому він зазначив, що позивач з 22.05.2012 перебуває на обліку в Управлінні як отримувач державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю. 13.09.2019 позивач звернувся до Управління із заявою про призначення щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг у зв`язку із реєстрацією за адресою у місті Донецьк. Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї підтверджено фактичне місце проживання позивача разом із донькою в смт.Кушугум Запорізького району Запорізької області. В Єдиній інформаційній системі обліку внутрішньо переміщених осіб Управлінням сформовано заяви про взяття позивача та його доньки на облік та видані відповідні довідки про взяття їх на облік як внутрішньо переміщених осіб. Однак, в результаті проведення працівниками Управління перевірки документів особової справи ОСОБА_1 , встановлено, що позивач починаючи з 2012 року фактично проживає без реєстрації, працює та отримує державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю на території Запорізької області. Таким чином, на момент проведення антитерористичної операції позивач не проживав на території Донецької області. Після встановлення факту помилкового взяття на облік як внутрішньо переміщених осіб позивача та його доньки, Управлінням знято їх з обліку в інформаційній системі обліку внутрішньо переміщених осіб. На засіданні комісії з питань призначення (відновлення) та контролю за проведенням соціальних виплат прийнято рішення про скасування довідок про взяття на облік позивача та його доньки як внутрішньо переміщених осіб. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

15.01.2020 позивач подав відповідь на відзив (вх.№2208), в якій зазначає про незгоду з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, та додатково вказує, що факт працевлаштування на території Запорізької області жодним чином не вказує на те, що позивач не може у вільний від роботи час перебувати за місцем своєї реєстрації у місті Донецьк. Крім того, звертає увагу, що довідки про взяття її та доньки на облік як внутрішньо переміщених осіб скасовані за відсутності підстави, передбаченого чинним законодавством для скасування таких довідок.

22.01.2020 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх.№3486), де він підтримав доводи, викладені у відзиві на позовну заяву та додатково звернув увагу, на те, що позивач з 1984 року проживає без реєстрації у смт.Кушугум Запорізького району Запорізької області, з 2007 року працює в Структурному підрозділі «Запорізька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та з 2012 року отримує державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю на території Запорізької області.

На підставі наявних у справі доказів, судом встановлено такі обставини.

Відповідно до паспорту серії НОМЕР_2 , виданого Петровським РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області, ОСОБА_1 є громадянкою України, має зареєстроване місце проживання з 14.08.2001 за адресою: АДРЕСА_1 .

22.05.2012 позивач перебуває на обліку в Управлінні як отримувач державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю».

13.09.2019 ОСОБА_1 звернулась до Управління із заявою №2311- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, в якій зазначено, що останнє зареєстроване та фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи на території де виникли обставини, зазначені у статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі Закон №1706-VII): АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_3 .; обставини, що спричинили внутрішнє переміщення: проведення антитерористичної операції.

Також, позивач як законний представник дитини ОСОБА_2 звернувся до відповідача з аналогічною заявою в інтересах дитини (№2311- від 13.09.2019).

Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 13.09.2019 №334 підтверджено фактичне проживання позивача з донькою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 .

За результатами розгляду поданих заяв, Управлінням видано на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 13.09.2019 №2311- та №2311- відповідно.

Крім того, 13.09.2019 ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою, в якій просила призначити щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання та на оплату житлово-комунальних послуг.

25.09.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просить роз`яснити підстави не виплати адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам.

Управління листом від 07.10.2019 №09-14/4629 повідомило позивача, що при перевірці документів виявлено, що ОСОБА_1 з 2012 року перебуває на території Запорізького району та отримує допомогу на дитину з інвалідністю за фактичним місцем проживання. У відповідності до статті 1 Закону №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Таким чином, позивач не є внутрішньо переміщеною особою, оскільки на початок антитерористичних подій мешкав на території Кушугумської селищної ради Запорізького району.

До вищевказаного листа додано витяг з протоколу Районної комісії з питань призначення (відновлення) та контролю за проведенням соціальних виплат внутрішнього переміщеним особам від 04.10.2019 №64, за змістом якого, згідно статті 1 Закону №1706-VII вирішено скасувати довідки внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_1 та її неповнолітній донці ОСОБА_2 від 13.09.2019 №2311- та №3457, в зв`язку з тим, що родина не була змушена залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Не погодившись з такою позицією відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частиною 2 статті 1 Закону №1706-VII визначено, що адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Відповідно до частин 1 статті 4 Закону №1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Кожна дитина, у тому числі яка прибула без супроводження батьків, інших законних представників, отримує довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (частина 2 статті 4 Закону №1706-VII).

Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 3 статті 4 Закону №1706-VII).

Відповідно до частини 4 статті 4 Закону №1706-VII заява подається внутрішньо переміщеною особою, у тому числі неповнолітніми дітьми, особисто, а малолітніми дітьми, недієздатними особами або особами, дієздатність яких обмежено, - через законного представника (далі - заявник).

Згідно з частиною 7 статті 4 частина 3 статті 4 Закону №1706-VII, разом із заявою заявник подає документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документ, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, або свідоцтво про народження дитини.

У разі наявності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або рішення про відмову у видачі довідки з обов`язковим зазначенням підстави відмови, підписане керівником уповноваженого органу, видається заявнику в день подання заяви.

У разі відсутності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, заявник надає докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, на день виникнення обставин, що спричинили внутрішнє переміщення, визначених статтею 1 цього Закону (військовий квиток з відомостями про проходження військової служби, трудова книжка із записами про здійснення трудової діяльності, документ, що підтверджує право власності на рухоме або нерухоме майно, свідоцтво про базову загальну середню освіту, атестат про повну загальну середню освіту, документи про професійно-технічну освіту, документ про вищу освіту (науковий ступінь), довідку з місця навчання, рішення районної, районної у місті Києві чи Севастополі державної адміністрації, виконавчого органу міської чи районної у місті ради про влаштування дитини до дитячого закладу, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, встановлення опіки чи піклування, медичні документи, фотографії, відеозаписи тощо).

При цьому, приписами частини 1 статті 12 Закону №1706-VII передбачено, що підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа:

1) подала заяву про відмову від довідки;

2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину;

3) повернулася до покинутого місця постійного проживання;

4) виїхала на постійне місце проживання за кордон;

5) подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що умовою надання особі статусу внутрішньо переміщеної особи є документальне підтвердження факту її проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку з обставинами, зазначеними у статті 1 Закону №1706-VII, на момент їх виникнення.

Тобто, статус внутрішньо переміщеної особи надається за заявою особи, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

При цьому, у силу положень частини 7 статті 4 Закону №1706-VII, наявність у документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці не є безумовною підставою для надання заявнику статусу внутрішньо переміщеної особи.

Вказаний факт також може бути підтверджено й іншими доказами (військовий квиток з відомостями про проходження військової служби, трудова книжка із записами про здійснення трудової діяльності, документ, що підтверджує право власності на рухоме або нерухоме майно, свідоцтво про базову загальну середню освіту, атестат про повну загальну середню освіту, документи про професійно-технічну освіту, документ про вищу освіту (науковий ступінь), довідку з місця навчання, рішення районної, районної у місті Києві чи Севастополі державної адміністрації, виконавчого органу міської чи районної у місті ради про влаштування дитини до дитячого закладу, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, встановлення опіки чи піклування, медичні документи, фотографії, відеозаписи тощо).

З наданих до відзиву на позовну заяву письмових доказів, зокрема, з довідок Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області №908 від 22.05.2012, №728 від 18.04.2014, №955 від 18.04.2017 вбачається, що позивач разом з донькою з 2012 року проживають в селищі Кушугум Запорізького району Запорізької області по АДРЕСА_4 .

Крім того, відповідно до Довідки Структурного підрозділу «Запорізька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 12.09.2019 №49 ОСОБА_1 з 29.10.2007 працює в Структурному підрозділі «Запорізька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» та займає посаду розподілювач робіт 3 розряду у відділі Цех з ремонту і обслуговування машин, механізмів та устаткування.

Також, позивач з 22.05.2012 перебуває на обліку в Управлінні як отримувач соціальної допомоги на дитину з інвалідністю.

Вищенаведене у сукупності дозволяє дійти висновку, що позивач разом із дитиною з 2012 року, у тому числі і на момент виникнення збройного конфлікту на території Донецької області, постійно проживала на території Запорізької області.

Суд звертає увагу, що сама по собі реєстрація місця проживання на тимчасово окупованій території не може бути єдиною підставою для взяття особи на облік як внутрішньо переміщеної особи, оскільки визначальним в даному випадку є настання для особи негативних наслідків у вигляді вимушеного залишення свого місця проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації тощо.

При цьому суд залишає поза увагою посилання позивача на те, що у вільний від роботи час (у вихідні дні) він прожив за місцем реєстрації у місті Донецьк, оскільки зазначене не підтверджено належними та допустимими доказами. Навпаки, надані до матеріалів справи письмові докази свідчать про те, що з 2012 року позивач постійно проживає без реєстрації у Запорізькій області.

Також хибними є аргументи позивача щодо відсутності підстав для скасування виданих довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, оскільки під час перевірки Управлінням встановлено, що повідомлені позивачем при зверненні за отриманням відповідних довідок обставини щодо підстав для видачі таких довідок виявились недостовірними, а саме: родина не була змушена залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Управління у відзиві на позовну заяву визнало, що ним помилково взято позивачку та її доньку на облік, як внутрішньо переміщених осіб.

Суд зазначає, що відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пунктах 70-71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (29979/04) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункту 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), № 36548/97, пункт 58).

Суд вважає, що вказана помилка суб`єкта владних повноважень була виправлена своєчасно та у належний спосіб та не становила непропорційного втручання, оскільки подальші дії та рішення щодо набуття позивачем будь-яких прав у зв`язку з видачею відповідних довідок, не були реалізовані.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити виплату щомісячної адресної допомоги, суд зазначає, що відповідно до пункту 2 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №505, щомісячна адресна допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м.Севастополі, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, їх дітям, які народилися після дати початку проведення антитерористичної операції, тимчасової окупації або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.

Враховуючи те, що на час розгляду справи позивач не має статусу внутрішньо переміщеної особи, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про зобов`язання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При цьому судом враховується що згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, в межах компетенції, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи висновки суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, розподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 9, 77, 143, 243-246, 255 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Запорізької районної адміністрації Запорізької області про визнання незаконними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

У зв`язку з відмовою в позові розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач Управління соціального захисту населення Запорізької районної адміністрації Запорізької області, місцезнаходження: 69089, м.Запоріжжя, вул.Розенталь, 3-а; .

Повне судове рішення складено 31.01.2020

Суддя М.О. Семененко