Справа № 120/2906/19-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2020-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2906/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Альчук М.П.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

03 лютого 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року (ухвалене в м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

в вересні 2019 року позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування рішення.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.

21 грудня 2019 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

28 січня 2020 року до суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином. Причини неявка суду не відомі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, про що 28 січня 2020 року було прийнято протокольну ухвалу.

За таких умов, згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що 05 листопада 2015 року на підставі наказу начальника УМВС України у Вінницькій області № 163 о/с майор міліції Краєвський В.С. інженер з безпеки руху автогосподарства УМВС України у Вінницькій області згідно статті 64 пункт «а» (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМ УРСР від 29.07.1991 №114 був звільнений із займаної посади у запас Збройних Сил.

12 квітня 2003 року під час проходження служби в органах внутрішніх справ позивач перебуваючи на посаді помічника коменданта гарнізону комендатури УМВС України у Вінницькій області отримав травму при виконанні службових обов`язків. 07 листопада 2003 року за даних обставин відбувся первинний огляд МСЕК ОСОБА_1 із установлення йому 5 % втрати працездатності.

В подальшому 20 лютого 2017 року позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок травми, отриманої при виконанні службових обов`язків в період проходження служби в органах внутрішніх справ, що підтверджується випискою з акту МСЕК до довідки серії 12ААА №584249.

Отримавши статус інваліда III групи позивач 09.03.2017 року із заявою та необхідним пакетом документів звернувся до відповідачів щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Однак, за результатами розгляду зазначеного звернення відповідачами було надано відповіді від 17.07.2017 № 181/22-2017 та від 10.07.2017 №15/2-2403, з яких вбачається, що заяву та весь пакет документів щодо виплати одноразової грошової допомоги повернуто позивачу без розгляду, оскільки повторний огляд МСЕК ОСОБА_1 відбувся у строк, що перевищує установлений пунктом 4 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №850 від 21.10.2015 дворічний термін для звернення за отриманням одноразовою грошовою допомогою у разі проведення повторного огляду МСЕК.

Вважаючи такі дії відповідачів протиправними позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Вінницьким окружним адміністративним судом було прийняте рішення 15.03.2018 року по справі № 802/2253/17-а щодо висновку про відмову позивачеві у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому ІІІ групи інвалідності, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до МВС України та Ліквідаційної комісії УМВС у Вінницькій області задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано висновок Ліквідаційної комісії УМВС у Вінницькій області про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, та зобов`язано МВС України у місячний строк повторно розглянути отримані від Ліквідаційної комісії УМВС у Вінницькій області документи та прийняти рішення про виплату грошової допомоги позивачеві.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач оскаржив його до Вінницького апеляційного адміністративного суду.

Вінницьким апеляційним адміністративним судом винесено постанову у зазначеній справі, якою абз. 4 резолютивної частини рішення Вінницького окружного адміністративного суду викладений у наступній редакції: "Зобов`язати Ліквідаційну комісію УМВС у Вінницькій області в 15-денний строк, після отримання заяви та повного пакету документів від Позивача, надіслати до Міністерства внутрішніх справ України, документи для призначення та виплати ОСОБА_1 допомоги у зв`язку з встановленням III групи інвалідності, відповідно до п. 8 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою КМУ від 21.10.2015 р. № 850". В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

В подальшому на виконання вищенаведених рішень судів першої та апеляційної інстанцій відповідачем розглянуті документи та повторно відмовлено у затверджені висновку про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що при встановлені ІІІ групи інвалідності та відповідного ступеню втрати працездатності перевищено установлений Порядком № 850 дворічний термін для звернення за одноразовою грошовою допомогою.

Не погоджуючись з відмовою суб`єкта владних повноважень, позивач знову оскаржив її до суду.

Вінницьким окружним адміністративним судом винесено рішення від 05.02.2019 року у справі № 120/4680/18-а, яким визнано протиправним та скасовано рішення МВС України про відмову у затверджені висновку про призначення позивачеві одноразової грошової допомоги згідно Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою КМУ від 21.10.2015 року № 850.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вказане рішення набрало законної сили 11.06.2019 року.

В подальшому на стадії виконання вищенаведених рішень судів першої та апеляційної інстанції МВС України прийнято відмову у затвердженні висновку про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги.

МВС України обґрунтовуючи висновок про відмову у призначені позивачеві одноразової грошової допомоги, посилається на те, що інформація, яка міститься у виписці з акту огляду МСЕК від 01.03.2017 року № 584249 не відповідає інформації зазначеній у постанові ВЛКДУ "ТМОМВС України по Вінницькій області" від 01.04.2016 року № 10. А також, тим, що у надісланих матеріалах не дотримано вимог п. 4 Порядку 850. У зв`язку з чим наявність невідповідностей надісланих матеріалів вимогам зазначеного Порядку № 850 унеможливлює затвердження МВС України висновку про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з відмовою відповідача у затверджені висновку про виплату одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України "Про міліцію" держава гарантує працівникам міліції соціальний захист.

Відповідно до ч. 6 ст. 23 Закону України "Про міліцію" у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності, йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

На виконання вказаної норми Закону України "Про міліцію" Кабінетом Міністрів України 21.10.2015 року затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції № 850.

Згідно з п. 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у разі встановлення інвалідності IIІ групи.

У разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності, дата встановлення втрати працездатності є днем виникнення права на отримання грошової допомоги, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Як передбачено п. 7, 8, 9 Порядку № 850, працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

Керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в п. 6 або 7 цього Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги (п. 8 Порядку № 850).

МВС в місячний строк після надходження зазначених у п. 8 цього Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених п. 14 цього Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови (п. 9 Порядку № 850).

Наведена норма імперативно вказує що МВС приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених п. 14 Порядку № 850, про відмову в призначенні грошової допомоги. Тобто, підстави для відмови у виплаті грошової допомоги перераховані у п. 14 Порядку № 850, згідно якого, призначення і виплата грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком: вчинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.

Беручи до уваги п. 5 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" Закон України "Про міліцію" визнано таким, що втратив чинність.

Однак за змістом п. 15 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" вказаного Закону "Про Національну поліцію" право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Таким чином, за позивачем зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", відповідно до Порядку № 850, який діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію", виходячи з положень якого обов`язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено саме на МВС України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 30.01.2018 у справі № 822/1579/17, від 13.02.2018 у справі № 808/1866/16, від 13.02.2018 у справі № 806/845/16.

Водночас Законом України "Про міліцію" не встановлено обмежень щодо виплати одноразової грошової допомоги, із зазначеними мотивами відмови у затвердженні висновку про призначення одноразової грошової допомоги, викладених у листі МВС від 09.08.2019 року № 15/2-3215, а саме: інформація, що міститься у виписці з акту огляду МСЕК від 01.03.2017 року № 584249 не відповідає інформації зазначеній у постанові ВЛК ДУ "ТМО МВС України по Вінницькій області" від 01.04.2016 року № 10. Однак, п. 2 Порядку 850 визначено, що днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Також, Законом України "Про міліцію" не встановлено обмежень щодо виплати одноразової грошової допомоги, передбачених п. 4 Порядку № 850.

Суд звертає увагу, що вказана норма Порядку № 850 не позбавляє позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, а лише встановлює обмеження у розмірі проведення виплати нарахованої суми грошової допомоги в залежності від часу повторного встановлення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення втрати працездатності. Так само цей пункт Порядку не містить жодних застережень щодо неможливості проведення виплати грошової допомоги у разі встановлення особі після спливу двохрічного терміну іншої групи інвалідності чи більшого відсотку втрати працездатності.

Водночас вичерпний перелік випадків, за яких особі може бути відмовлено у призначенні грошової допомоги, передбачено у п. 14 Порядку № 850, і підстави, з якої виходив відповідач, ця норма не містить.

Отже, у разі установлення інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, працівник міліції позбавляється права на отримання грошової допомоги лише за наявності обставин, перелічених у п. 14 Порядку № 850.

Відтак, враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства, колегія суддів вважає, що посилання відповідача щодо невідповідності інформації у виписці з акта огляду МСЕК та недотримання п. 4 Порядку № 850, викладені у листі відмові МВС від 09.08.2019 року № 15/2/3215, як на підставу для відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі, встановленому ст. 23 Закону України "Про міліцію", є неправомірним та ґрунтується на помилковому трактуванні положень законодавства.

Разом з цим, суд зауважує, що попередніми рішеннями судів встановлено, що у 2003 році відбувся первинний огляд МСЕК із установленням ОСОБА_1 втрати працездатності. В подальшому, позивачеві за рішенням МСЕК встановлено ІІІ групу інвалідності та 50% втрати працездатності, у зв`язку із захворюванням пов`язаним із виконанням службових обов`язків.

Як на правомірність оскаржуваного рішення апелянт зазначає про невідповідність інформації зазначеній у виписці з акту огляду МСЕК та посилається на недотримання вимог п. 4 Порядку № 850.

Крім того, апелянт зазначає, що позивач звільнений зі служби в органах внутрішніх справ за віком, та в силу власних вікових змін, не належній активній діяльності та особливостям свого організму, у зв`язку з чим набув захворювання, що відповідно не дає право на отримання одноразової грошової допомоги.

Даючи оцінку вказаним доводам, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено з матеріалів справи 20 лютого 2017 року позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок травми, отриманої при виконанні службових обов`язків в період проходження служби в органах внутрішніх справ, що підтверджується випискою з акту МСЕК до довідки серії 12ААА №584249.

Тобто, вказана обставина є достатньою та підтвердженою висновком лікарської комісії підставою, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги передбаченої чинним законодавством.

При цьому твердження апелянта щодо стану здоров`я ОСОБА_1 є лише черговою відмовою МВС України у виплаті зазначеної грошової допомоги, які не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Також, суд звертає увагу, що обов`язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні ОСОБА_1 грошової допомоги покладено саме на МВС України, який підтверджується попередніми рішенням судів першої та апеляційної інстанцій, рішення які мають преюдиціальне значення при розгляді даної справи в силу ч. 4 ст. 78 КАС України, оскільки обставини, встановлені попередніми рішеннями судів у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, суд дійшов першої інстанції прийшов до вірного висновку, що оскільки рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової допомоги позивачеві приймає саме МВС України, тому рішення (висновок) про результати розгляду заяви ОСОБА_1 від 07.08.2019 року щодо виплати одноразової грошової допомоги, який затверджений Міністерством внутрішніх справ України, підлягає скасуванню.

Також суд враховує, що інвалідність позивача виникла з причин отриманих травм, пов`язаних з проходженням військової служби.

У рішенні від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З огляду на протиправність відмови МВС України щодо нарахування і виплати одноразової грошової допомоги позивачеві, у зв`язку із встановленням IIІ групи інвалідності, а також те, що позивач повторно звертається до суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належним способом захисту порушеного права є зобов`язання МВС України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням ІІІ групи, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосуванні практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Обираючи належний спосіб захисту порушеного права, необхідно зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Беручи до уваги ст. 13 Конвенції, яка вказує про те, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави_(п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02).

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Сhahal v. Тhе United Kingdom, (22414/93) [1996] ЕСНR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що відмова відповідача у призначенні та виплаті такої грошової допомоги є неправомірною та порушує право позивача на соціальний захист працівника міліції, а також права, гарантовані статтею 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України" № 29979/04 від 20.10.2011 року, п. 70, принцип "належного урядування" зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч.1 ст.72 КАС України).

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Водночас, відповідачем в порушення ч.2 ст.77 КАС України не надано належних та достатніх доказів в підтвердження доводів зазначених в апеляційній скарзі, водночас позивачем надано достатньо належних, допустимих та достовірних доказів, які свідчать про обґрунтованість позовних вимог.

При цьому, апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені ст. 317 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню, оскільки доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Натомість оскаржуване рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Курко О. П.