Справа № 420/6824/19
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2020-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6824/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Єфіменка К.С., при секретарі судових засідань Кузьменко Е.Х., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Вольф Тетяни Леонідівни (вул.Юрія Поправки,6,оф.15, м.Київ, 02094) про визнання протиправною та скасування постанови Приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Вольф Тетяни Леонідівни про відкриття виконавчого провадження №59892546 від 27.08.2019 року, відкритого на підставі виконавчого напису №1741 від 31.07.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Банк Форвард" заборгованість у розмірі 48311,32 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Вольф Тетяни Леонідівни (вул.Юрія Поправки,6,оф.15, м.Київ, 02094) про визнання протиправною та скасування постанови Приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Вольф Тетяни Леонідівни про відкриття виконавчого провадження №59892546 від 27.08.2019 року, відкритого на підставі виконавчого напису №1741 від 31.07.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Банк Форвард" заборгованість у розмірі 48311,32 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 31.07.2019 приватним нотаріусом ІМНО Київської області Кондратюк В.С. вчинено виконавчий напис № 1741 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Форвард» заборгованість в розмірі 48 311,32 грн.

AT «Банк Форвард» пред`явив виконавчий напис № 1741 від 31.07.2019 для виконання приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяні Леонідівні, на підставі якого приватний виконавець 27.08.2019 виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 59892546._

Позивач вважає, що постанова приватного виконавця Вольф Т.В. про відкриття виконавчого провадження № 59892546 від 27.08.2019 є протиправною, тобто така, що винесена з порушенням вимог чинного законодавства України та підлягають скасуванню з огляду на те, що позивач зареєстрований та проживає село Барабой, Овідіопольський району, Одеської області, що підтверджується відомостямизазначеними паспорті та нотаріально посвідченій довіреності, дані відомості були відомі Відповідачу. У м. Києві позивач не працює.

Позивач працює в КНП «Білгоро-Дністровский Центр первинної медико-санітарної допомоги» Білгород-Дністровської міської ради на посаді головного бухгалтера з 02 січня 2019 року по теперішній час, що підтверджується долученою довідкою до позову.

Майна на території м. Києва позивач не має, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, позивач вважає, що Відповідач не виконав вимоги ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» та відкрив виконавче провадження не за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи або знаходження її майна, з порушенням правил територіальної діяльності за наявності в нього достовірної інформації про місце проживання та перебування боржника (Позивача) в іншому виконавчому окрузі.

Приймаючи рішення про відкриття виконавчого провадження Відповідач помилково зробив висновок, що боржник (Позивач) має майно на території м. Києва. При цьому, Відповідач приймав таке рішення на підставі заяви AT «Банк Форвард» про примусове виконання рішення із зазначенням місця знаходження майна боржника (грошових коштів) - картковий рахунок.

Приймаючи рішення про відкриття виконавчого провадження Відповідачу не були відомі будь-які відомості про знаходження коштів, належних Позивачу на картковому рахунку.

Позивач вважає що представник AT «Банк Форвард» звертаючись до приватного виконавця, не надав доказів того, що Позивач був клієнтом банку, мав картковий рахунок у банку.

Наявність майна боржника у м. Києві при відкритті виконавчого провадження приватним виконавцем не перевірялась.

Також при відкритті виконавчого провадження відповідач не пересвідчився з достовірних джерел про наявність майна боржника у відповідному виконавчому окрузі, у зв`язку з чим позивач прийшов висновку про порушення відповідачем ч. 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» щодо місця виконання рішення.

З огляду на вищевикладене позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог зазначаючи, що приватний виконавець має право приймати виконавчі документи за місцезнаходженням грошових коштів боржника, у тому числі коштів, які знаходяться на рахунках боржника в банках та інших фінансових установах.

Таким чином., оскільки до відповідача надійшов виконавчий документ у якому зазначено, що місцезнаходження майна боржника у межах виконавчого округу м. Києва, у приватного виконавця не було підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку із пред`явленням не за місцем виконання.

Приватним виконавцем, відповідно до вимог статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», на адресу боржника було надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження № 59892546 від 27.08.2019 року рекомендованим листом за № 382, але через закінчення терміну зберігання, лист було повернуто приватному виконавцю.

Крім того, права боржника у виконавчому провадженні, зазначені у статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», не були порушені, оскільки боржник мав право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження шляхом звернення із заявою через засоби електронного зв`язку або надсилання поштою. 15 жовтня 2019 року, приватним виконавцем було отримано заяву б/н від 4 жовтня 2019 року про надання копій матеріалів ВП № 59892546. 28 жовтня 2019 року, на адресу боржника було надіслано відповідь на заяву рекомендованим поштовим відправленням за № 241 з копіями матеріалів ВП № 59892546, в тому числі з копією постанови про відкриття виконавчого провадження.

У постанові про відкриття виконавчого провадження вказано ідентифікатор для доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, використавши який, боржник може ознайомитися з процесуальними документами, винесеними приватним виконавцем в межах виконавчого провадження № 59892546. 2 листопада 2019 року згідно з інформацією з офіційного сайту «Укрпошта», рекомендоване поштове відправлення № 241 було вручено особисто. 3 огляду на вищезазначене, боржник мав можливість користуватися усіма наданими йому правами, зазначеними у статті 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою суду від 03.12.2019 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача до судового засідання не зявився, також заяву про розгляд справи за його відсутності.

На підставі положень ч.9 ст.205 КАС України, суд ухвалив рішення розглянути цю справу в порядку письмового провадження за наявними у справі письмовими доказами.

Дослідивши матеріали справи та обставини, якими обґрунтовуються вимоги та докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що адміністративний позов слід задовольнити з наступних підстав.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що акціонерне товариство «БАНК ФОРВАРД» звернулось із заявою №1/1/4-977/111 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяни Леонідівни про примусове виконання рішення боржником ОСОБА_1 , в якій вказано місцезнаходження майна боржника (грошових коштів): картковий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «БАНК ФОРВАРД», який розташований за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, буд.105. У вказаній заяві стягувач - акціонерне товариство «БАНК ФОРВАРД», просив відкрити за місцезнаходженням майна (грошових коштів) боржника, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком Віктором Станіславовичем за №1741 від 31.07.2019 року про стягнення із боржника, яким є ОСОБА_1 коштів у розмірі 48311,31 грн. Накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно (грошові кошти) боржника. У випадку встановлення доходу боржника, яким є ОСОБА_5 , звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на його майно та без перевірки його майнового стану за місцем проживання (перебування) боржника.

27 серпня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяною Леонідівною було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59892546 про стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «БАНК ФОРВАРД» заборгованості в розмірі 48311,32 гривень на підставі виконавчого напису № 1741, виданого приватним нотаріусом ІМНО Кондратюк В.С. 31.07.2019 року.

Вважаючи зазначену постанову про відкриття виконавчого провадження протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи дану адміністративну справу, суд виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України «Про виконавче провадження».

У відповідності до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 2 Закону №1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів як виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Пункт 1 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Місце виконання рішення визначене положеннями статті 24 Закону №1404-VIII.

Частинами 1 та 2 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника-фізичної особи, за місцезнаходженням боржника-юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом. Право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону № 1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Частиною третьою статті 26 Закону № 1404-VIII визначено, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місце знаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Згідно частини першої статті 27 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

Системний аналіз норм свідчить, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи виключно у двох випадках: або за місцем проживання, перебування, роботи боржника, або за місцезнаходженням його майна. Однією з підстав для відкриття виконавчого провадження є заява стягувача про примусове виконання рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчим округом приватного виконавця Вольф Тетяни Леонідівни визначено: м. Київ.

Отже, відповідно до положень ч. 2 ст. 24 Закону № 1404-VIII відповідач приймає до виконання виконавчі документи, та, відповідно, відкриває виконавче провадження за місцем проживання, перебування, роботи боржника, яким є Київ або у разі наявності майна боржника, місцем знаходження якого є м. Київ.

Як встановлено судом з наявних в матеріалах справи доказів, місцезнаходженням стягувача у виконавчому провадженні №59892546 - акціонерного товариства «БАНК ФОРВАРД» є: вул.Саксаганського, 4, м.Київ, .

В той же час, боржник у виконавчому провадженні №59892546 - ОСОБА_1 , фактично проживає та зареєтрована за адресою: АДРЕСА_1 .

До суду протягом усього строку розгляду даної адміністративної справи не надано доказів наявності у позивача майна на території міста Києва.

Згідно ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові по справі №905/3542/15 від 10.09.2018 року зробив висновок, що безготівкові кошти розглядаються у доктрині банківського права як такі, що можуть бути об`єктом права власності внаслідок юридичної фікції, яка передбачає також визнання того, що безготівкові кошти знаходяться на відповідному рахунку у банку. Відкинути цю юридичну фікцію, як того вимагає скаржник (пункти 11, 12), у цій справі означало б, що безготівкові кошти є недосяжним для звернення на них стягнення, оскільки слід було б визнати, що вони одночасно всюди і ніде не знаходяться, тобто не мають місцезнаходження, інформація про яке є необхідною при вчиненні виконавчих дій.

Таким чином, суд приходить до висновку, що місцезнаходженням безготівкових грошових коштів, розміщених на рахунку, відкритому у банківській установі, є місцезнаходження самої банківської установи.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що приватний виконавець може приймати виконавчі документи за місцезнаходженням грошових коштів боржника, у тому числі коштів, які знаходяться на рахунках боржника в банках та інших фінансових установах.

Суд не вважає належним доказом наявності майна позивача на території міста Київ посилання стягувача АТ «БАНК ФОРВАРД» у заяві про примусове виконання рішення на наявність у вказаному банку відкритого рахунку № НОМЕР_1 , оскільки доказів наявності на вказаному рахунку грошових коштів ОСОБА_1 відповідачем до суду не надано.

Отже враховуючи те, що позивач зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 та за відсутності в неї майна в м. Києві, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59892546 від 27.08.2019 року, тобто з порушенням частини другої статті 24 Закону № 1404-VIII.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення має бути прийняте з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п.36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У Рішенні від 27 вересня 2010 року по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн., згідно квитанції №1098 від 25.11.2019 року.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяни Леонідівни на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) судового збору у розмірі 768,40 грн., сплаченого згідно квитанції №1098 від 25.11.2019 року.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.205, 241-246, 250, КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Вольф Тетяни Леонідівни (вул.Юрія Поправки,6,оф.15, м.Київ, 02094) про визнання протиправною та скасування постанови Приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Вольф Тетяни Леонідівни про відкриття виконавчого провадження №59892546 від 27.08.2019 року, відкритого на підставі виконавчого напису №1741 від 31.07.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Банк Форвард" заборгованість у розмірі 48311,32 грн.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Вольф Тетяни Леонідівни про відкриття виконавчого провадження №59892546 від 27.08.2019 року, відкритого на підставі виконавчого напису №1741 від 31.07.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Банк Форвард" заборгованість у розмірі 48311,32 грн

3. Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяни Леонідівни на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн., сплачений згідно квитанції №1098 від 25.11.2019 року.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С.Єфіменко

.