Справа № 120/4047/19-а
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

31 січня 2020 р. Справа № 120/4047/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бошкової Ю.М., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що він 18.07.2019 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії по вислузі років згідно ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Рішенням від 25.07.2019 року ГУ ПФУ у Вінницькій області відмовило позивачу у призначенні пільгової пенсії у зв`язку із з тим, що позивач не досягнув пенсійного віку 55 років та відсутності пільгового стажу обрахованого станом на 31.12.2015 року. Також, позивач вказує, що відповідач протиправно не враховує у своїй роботі Рішення Конституційного Суду № 2-р/2019 від 04.06.2019 року. Конституційний Суд України приймаючи рішення по справі № 2-р/2019 від 04.06.2019 року виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті „а" статті 54 Закону № 1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах „е", „ж" статті 55 Закону № 1788, нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України. Ухвалюючи Рішення №2-р/2019 від 04.06.2019р. Конституційний Суд України визнав неконституційними положення пункту "а" статті 54, положення статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-ХІІ (зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-УІІІ), яким було встановлено обмеження щодо віку та стажу при призначенні пенсії за вислугу років, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист. Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому Рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав. Таким чином, на день звернення позивача до відповідача пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи. Станом на день звернення позивача за призначенням пенсії - 18.07.2019 року спеціальний стаж роботи ОСОБА_1 складає 27 років 8 місяців 20 днів. Відтак, вважає, що відповідачем протиправно прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугою років згідно ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Ухвалою суду від 12.12.2019 року відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та запропоновано відповідачу протягом 15 днів з дня отримання ухвали суду подати відзив на позовну заяву.

02.01.2020 року представником відповідача подано до суду відзив на адміністративний позов, у якому зазначив, що відповідно до пункту 2.1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на призначення пенсії за вислугу років мають працівники закладів і установ освіти, охорони здоров`я за умови, що такі особи, на день набрання чинності Закону 2148, мають вислугу років та стаж роботи, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, а саме, якщо на 01.04.2015 року вони мають 25 років, чи на 31.12.2015 року - 25 років 6 місяців, чи на 11.10.2017 року не менше 26 років 6 місяців спеціального стажу. Пенсія за вислугу років призначається незалежно від віку та за умови звільнення з роботи за спеціальністю, яка дає право на пенсію за вислугу років. Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що основним документом, який підтверджує наявний трудовий стаж, є трудова книжка. Однак, в даному випадку позивачу необхідно підтвердити пільговий стаж, а не трудовий. Так, відповідно до п.1 та 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. 18.07.2019 року до головного управління звернувся із заявою ОСОБА_1 щодо призначення пенсії по вислузі років відповідно до ст. 55 Закону №1788. Рішенням №31 від 25.07.2019 року відмовлено позивачу в призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціально стажу. Так, статтею 60 Закону №1788 передбачено пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах, зокрема, робота в лепрозорних і протичумних закладах, у закладах (відділеннях) по лікуванню осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, у патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях лікувальних закладів зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. Оскільки позивач працював у Вінницькій обласній психіатричній лікарні №2 до спеціального стажу ОСОБА_1 в подвійному розмірі зараховувались такі періоди: з 23.03.2004 по 24.05.2015 рр. посада сестри медичного стаціонару (палатної); з 27.05.2015 по 23.06.2015 рр. посада сестри медичного стаціонару (палатної); з 26.06.2015 по 02.08.2015 рр. посада сестри медичного стаціонару; з 08.08.2015 по 06.09.2015 рр. посада сестри медичного стаціонару (палатної); з 10.09.2015 по 30.11.2016 рр. посада сестри медичного стаціонару (палатної); з 16.05.2017 по 11.10.2017 рр. посада палатної медичної сестри. Разом з тим, згідно уточнюючої довідки №766 від 11.06.2019 року, виданої Вінницькою обласною психіатричною лікарнею №2, за вказаний період ОСОБА_1 перебував відпустці без збереження заробітної плати з 25.05.2015 року по 26.05.2016 року, з 24.06.2015 року по 25.06.2015, з 03.08.2015 року по 07.08.2015 року, з 07.09.2015 по 09.09.2015 року, тому вказані періоди зараховуються в одинарному розмірі. Період з 11.10.2017 по 18.07.2018 року в спеціальний стаж для розрахунку пенсії по вислузі років як працівнику охорони здоров`я не зараховується. Головною умовою для визначення права для призначення пенсії по вислузі років, як працівнику охорони здоров`я є наявність спеціального стажу станом на 01.04.2015 - 25 років, чи на 31.12.2015 - 25 років 6 місяців, чи на 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців. Спеціальний стаж позивача станом на: 01.04.2015 становить 22 роки 0 місяців 18 днів, на 31.12.2015 - 23 роки 5 місяці 24 днів, на 11.10.2017 - 26 роки 1 місяць 14 днів. Тому, головним управління правомірно відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсі по вислузі років у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу станом на зазначену дату.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов є необґрунтований і не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, 18.07.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії по вислузі років згідно ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 25.07.2019 року відмовлено позивачу у призначенні пільгової пенсії у зв`язку із відсутністю пільгового стажу.

Не погоджуючись з відмовою у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до пункту 2-1 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Суд зазначає, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII від 03.10.2017 року, набрав чинності 11.10.2017 року, таким чином стаж, передбачений Законом № 1788-XII для призначення пенсії за вислугу років особі необхідно набути до 11.10.2017 року.

Відповідно до Конституції України гарантування непрацездатним громадянам України права на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій передбачено Законом № 1788-XII.

Згідно з пунктом «е» статті 55 Закону №1788-XII, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати, з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення, зокрема, 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року.

Відповідно до переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року №909, право на таку пенсію мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

Статтею 60 Закону України №1788 передбачено пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах, зокрема, робота в лепрозорних і протичумних закладах, у закладах (відділеннях) по лікуванню осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, у патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях лікувальних закладів зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Так, до спеціального стажу ОСОБА_1 у подвійному розмірі зараховуються періоди роботи з 23.03.2004 року по 24.05.2015 року, з 27.05.2015 року по 23.06.2015 року, з 26.06.2015 року по 02.08.2015 року, з 08.08.2015 року по 06.09.2015 року, з 10.09.2015 року по 30.11.2016 року, з 16.05.2017 року по 11.10.2017 року

Отже, спеціальний стаж позивача, станом на 11.10.2017 року становить 26 років 1 місяць 14 днів.

Крім того, судом встановлено, що згідно довідки №766 від 11.06.2019 року, виданою Вінницькою обласною психіатричною лікарнею №2, ОСОБА_1 перебував у відпустці без збереження заробітної плати з 25 травня 2015 року по 26 травня 2015 року (наказ № 21-0 від 18.05.2015 року); з 24 червня 2015 року по 25 червня 2015 року (наказ № 26-0 від 02.06.2015 року); з 03 серпня 2015 року по 07 серпня 2015 року (наказ № 32-0 від 31.07.2015 року); з 07 вересня 2015 року по 09 вересня 2015 року (наказ №38-0 від 31.08.2015 року).

Відповідно до пункту «а» статті 3 Закону №1788-XII, право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема, особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Згідно з статтею 26 Закону України «Про відпустки» № 504/96-ВР від 15.11.1996 року за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Відповідно до частини 1 статті 56 Закону №1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Частиною 3 статті 56 Закону №1788-XII також передбачено інші періоди, які зараховуються до стажу роботи, серед яких відсутній період перебування особи у відпустці без збереження заробітної плати.

Згідно з пунктами 2.1 та 2.2 Інструкції про порядок обчислення і сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами страхових внесків до Пенсійного фонду України, а також обліку надходження і витрачання його коштів, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України № 11-1 від 6 вересня 1996 року платниками обов`язкових внесків на державне соціальне страхування є підприємства незалежно від форм власності та господарювання, виду діяльності та галузевої належності, у тому числі з іноземними інвестиціями, релігійні організації, фермерські (селянські) господарства, об`єднання громадян.

Згідно з пунктом 5.1 вказаної Інструкції, обчислення внесків до Пенсійного фонду здійснюється платниками щомісячно за тарифами, передбаченими пп.4.3, 4.4, 4.6, 4.7, 4.8, 4.9 цієї Інстукції. При цьому не мають значення джерела фінансування, виплат, статті витрат і види платіжних документів (розрахунково-платіжні відомості, особові рахунки, за якими проводились розрахунки по оплаті праці).

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закон України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» № 400/97-ВР від 26.06.1997, платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є, в тому числі, суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників.

Відповідно до пункту 1 статті 2 Закон України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» № 400/97-ВР від 26.06.1997 року, об`єктом оподаткування збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є, зокрема, для платників збору, визначених пунктами 1 та 2 статті 1 цього Закону - фактичні витрати на оплату праці працівників, які включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат, виходячи із тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, у тому числі в натуральній формі, які підлягають обкладанню податком на доходи фізичних осіб (прибутковим податком з громадян).

Виходячи із вищенаведених приписів пенсійного законодавства, сплата страхових внесків за періоди перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати не здійснювалася з підстав відсутності об`єкта оподаткування відповідного збору, а саме відсутності нарахування і виплати заробітної плати.

Згідно із абзацом 32 частини 1 статті 1 Закону №1058-IV, страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до частин 1, 2 та 4 статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, стаж роботи, необхідний для призначення пенсії зараховується виключно у випадку сплати страхових внесків за вказані періоди.

Згідно з статтею 62 Закону № 1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Суд зазначає, що довідка №766 від 11.06.2019 року, видана Вінницькою обласною психіатричною лікарнею №2, містить відомості про перебування позивача у відпустках без збереження заробітної плати, та є належним доказом, що підтверджує періоди, які до спеціального стажу не зараховуються. Довідка виконана на бланку Вінницької обласної психіатричної лікарні №2, підписана керівником установи та скріплена печаткою. Суд зазначає, що достовірність відомостей, вказаних у поданій позивачем довідці не оспорюється.

Таким чином, на переконання суду, відповідачем правомірно виключено із стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років на підставі «е» статті 55 Закону №1788-XII періоди перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати.

Разом із тим, щодо посилань позивача на рішення Конституційного Суду України по справі № 2-р/2019 від 04.06.2019 року, у якому зазначено, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав, тому оскільки на день звернення 18.07.2019 року до відповідача ОСОБА_1 мав 27 років 8 місяців 20 днів спеціального стажу, пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи, суд зазначає наступне.

04.06.2019 року Конституційним Судом України ухвалено рішення №2-р/2019, яким визнано неконституційними положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Суд звертає увагу на те, що Конституційний Суд України ухвалюючи вищезазначене рішення №2-р/2019, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому Рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Відповідно до статті 51 Закону №1788 пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З аналізу наведених правових норм, Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах "е", "ж" статті 55 Закону № 1788 - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Крім того, на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом № 213 до оспорюваних положень Закону №1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону № 1788. А саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зі змісту оспорюваних положень Закону №1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" статті 55 Закону № 1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону № 1788 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, та Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII - неконституційними.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019, тобто з 04.06.2019.

Отже, починаючи з 05 червня 2019 року положення пункту "е" статті 55 Закону України № 1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Відтак, суд погоджується з доводами позивача, що недосягнення 55 років на момент звернення до відповідача про призначення пенсії не може бути підставою для відмови у її призначенні.

В свою чергу, звертає увагу позивача, що підставою для винесення оскаржуваної відмови у призначенні йому пенсії є відсутність спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років.

Так, на день звернення позивача 18.07.2019 року до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років, пунктом "е" статті 55 Закону України № 1788-ХІІ було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

Разом з тим, призначення і виплата пенсії в Україні здійснюється згідно із Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення. Якщо міжнародним договором України встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно з п. 16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до п. 2-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Закон України від 03.10.2017 року №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" набрав чинності 11 жовтня 2017 року.

Тобто, пенсію за вислугу років згідно із нормами Закону України "Про пенсійне забезпечення" призначаються за умови наявності у особи станом на 11.10.2017 року визначеного Законом України "Про пенсійне забезпечення" страхового і спеціального стажу.

Таким чином, згідно з даними трудової книжки та уточнюючої довідки №766 від 11.06.2019 року, виданої Вінницькою обласною психіатричною лікарнею №2, спеціальний стаж роботи позивача станом на 11 жовтня 2017 року (дату набрання чинності Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій"), який дає йому право на призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я становить 26 років 1 місяць 14 днів, тобто менше ніж 26 років 6 місяців, визначених пунктом "е" статті 55 Закону України № 1788-ХІІ.

Відтак, суд приходить до висновку, що на момент звернення до відповідача позивач не мав право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України №1788-ХІІ, оскільки не мав відповідного спеціального стажу для призначення песнії.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності оскаржуваного рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини не підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Оскільки суд, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, то відсутні підстави для стягнення судового збору відповідно до вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 73, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21050).

Рішення у повному обсязі виготовлено 05.02.2020 року.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна