Справа № 531/1230/17
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2020-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

05 лютого 2020 року

Київ

справа №531/1230/17

адміністративне провадження №К/9901/51048/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

судді-доповідача - Бевзенка В.М.,

суддів: Данилевич Н.А., Шевцовій Н.В.

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року (головуючий суддя - П`янова Я.В., судді -Зеленський В.В., Калитка О.М.)

у справі за позовом ОСОБА_1

до Карлівської міської ради Полтавської області,

про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, зобов`язання внести запис до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до суду з позовом до Карлівської міської ради Полтавської області (далі - відповідач), у якому, просила суд:

- скасувати розпорядження міського голови №30 від 29.12.2016 як таке, що є незаконним, та визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного звільнення за п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України);

- поновити на роботі в Карлівській міській раді з дня незаконного звільнення;

- зобов`язати відповідача протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до трудової книжки, скасувавши запис про звільнення;

- стягнути з відповідача на її користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу;

- стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 19 200 грн.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 послалася на те, що 29.02.2016 розпорядженням міського голови вона незаконно звільнена з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Вважає розпорядження №30 від 29.02.2016 незаконним, оскільки скорочення чисельності або штату в апараті ради не відбулося, кількість працівників після внесення змін до штатного розпису не змінилась.

Міський голова вийшов за межі наданих йому законодавством повноважень, прийнявши розпорядження міського голови про зміни до структури апарату ради від 31.12.2015 №104, яким передбачена ліквідація певних посад, в тому числі спеціаліста І категорії з економічних питань, без рішення сесії ради, а також вказав на необхідність попередження працівників про зміни у структурі ради та можливе вивільнення.

Сесією міської ради 25.12.2015 не приймалось рішення про скорочення чисельності або штату, бо рішенням сесії затверджено структуру апарату з тією ж чисельністю.

Також міським головою порушено ст. 57 Регламенту роботи Карлівської міської ради, згідно якої кількісний та якісний склад апарату ради за поданням міського голови затверджується сесією ради.

Короткий зміст рішення суду І інстанції

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано розпорядження міського голови міста Карлівка №30 від 29 лютого 2016 року про звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді спеціаліста І категорії з економічних питань Карлівської міської ради Полтавської області з 01 березня 2016 року.

Стягнуто з Карлівської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2016 року по 21 грудня 2017 року включно у сумі 149 434 гривні 10 копійок за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Карлівської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 19 200 гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем не додержано норми законодавства, які регулюють вивільнення працівника, у зв`язку з чим звільнення проведено з порушенням вимог трудового законодавства, тобто є незаконним.

З цих підстав розпорядження міського голови про звільнення позивачки підлягає скасуванню, а права позивачки - відновленню шляхом поновлення на роботі на посаді, з якої її незаконно звільнено.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання незаконними дій відповідача щодо безпідставного звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України, так як дії були вчиненні у формі рішення (розпорядження), яке підлягає скасуванню.

Крім того, суд першої інстанції в своїй постанові від 21 грудня 2017 року зауважив, що відшкодуванню позивачу підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу і законодавством не передбачено жодних підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Також суд першої інстанції погодився з розміром моральної шкоди заявленої позивачкою та задовольнив цю вимогу в повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року апеляційну скаргу Карлівської міської ради Полтавської області задоволено частково.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21.12.2017 по справі № 531/1230/17 скасовано в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Карлівської міської ради Полтавської області на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2016 року по 21 грудня 2017 року включно у сумі 129 345, 13 грн. за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а також відшкодування моральної шкоди 19 200 грн.

Прийнято в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В іншій частині рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21.12.2017 року по справі № 531/1230/17 залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними та необґрунтованими, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в зазначеній частині.

Суд апеляційної інстанції зазначив. що судом першої інстанції не враховано той факт, що в період з 01.03.2016 року по жовтень 2016 року ОСОБА_1 була зареєстрована, як безробітна, в Карлівській районній філії Полтавського ОЦЗ та отримувала допомогу по безробіттю; з 03 жовтня 2016 року по 03 квітня 2017 року працювала в Карлівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Полтавської області та отримувала заробітну плату; з 04 квітня 2017 року по теперішній час працює в Управлінні Держпраці в Полтавській області.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, що, відсутні докази, які б підтверджували заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку зі звільненням.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 та ухвалою від 22 травня 2018 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за вказаною скаргою.

У касаційній скарзі скаржник просить:

- скасувати постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року в частині скасування задоволення позовних вимог про стягнення з Карлівської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2016 року по 21 грудня 2017 року включно в сумі 129 345,13 грн, а також відшкодування моральної шкоди в розмірі 19200 грн.

II. АРГУМЕНТИ СТОРІН

Аргументи сторони, яка подала касаційну скаргу:

Скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, норми Кодексу законів про працю України та Конституції України.

Зокрема скаржник зазначив, що в оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції не вказано жодної норми чинного законодавства на якій ґрунтується підстава щодо відміни оплати часу вимушеного прогулу, а зазначені лише суб`єктивні висновки суду апеляційної інстанції.

В касаційній скарзі позивач зауважила, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги те, що не маючи ніяких засобів до існування через позбавлення її відповідачем законного права на працю позивач була змушена шукати хоч якусь роботу. Факти працевлаштування позивача були відомі й в суді першої інстанції та надано довідки про працевлаштування позивачки в Карлівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України та в Управлінні Держпраці в Полтавській області, однак, позивач наголошує, що вказані обставини не можуть слугувати підставою для зменшення оплати розміру часу вимушеного прогулу.

Позивач наголошує, що незаконним звільненням відповідач завдав їй серйозних моральних страждань і даний факт перевірений та доведений в суді першої інстанції.

Аргументи відповідача, яким подано відзив на касаційну скаргу

Відповідач скористався своїм процесуальним правом та надав відзив на касаційну скаргу в якому просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року без змін.

У відзиві, окрім іншого, відповідач зазначив, що суд апеляційної інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив матеріали справи та чітко застосував частину 2 статті 235 КЗпП України, оскільки у позивачки не було жодного дня вимушеного прогулу, адже остання перебувала на обліку у центрі зайнятості, працювала в Карлівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України, знову стояла на обліку в центрі зайнятості як безробітна та отримувала допомогу від держави, а потім, і по даний час працює в Управлінні Держпраці в Полтавській області.

Крім того, відповідач наголошує, що без порушень матеріального або процесуального права викладено висновок в оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивачу, який узгоджується з правовим висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 04.04.2018 по справі №339/169/16-а (провадження №К/9901/8866/18).

IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 14.07.2008 ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду начальника загального відділу Карлівської міської ради. З 01.01.2013 позивач була переведена на посаду спеціаліста І категорії з економічних питань Карлівської міської ради.

30.01.2015 позивач була обрана на посаду заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів та присвоєно 10 ранг 5 категорії посадової особи місцевого самоврядування.

23.11.2015 ОСОБА_1 переведено на посаду спеціаліста І категорії з економічних питань Карлівської міської ради.

29.02.2016 розпорядженням міського голови позивач була звільнена з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням відповідача позивач звернулась в суд за захистом свого порушеного права.

IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

В касаційній скарзі позивач оскаржує постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року в частині відмови їй в стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Щодо доводів скаржника про врахування судом апеляційної інстанції при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу отриманого позивачем матеріального забезпечення по безробіттю та заробітної плати в Карлівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України та в Управлінні Держпраці в Полтавській області, слід зазначити таке.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року (справа №826/808/16).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що вимушений прогул більше одного року стався не з вини позивачки з огляду на тривалість судового розгляду, а відшкодуванню підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що з відповідача слід стягнути на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2016 року по 21 грудня 2017 року включно, що складає 454 робочих дні при 40-годинному 5-денному робочому тижні.

Відповідно до абз.3 пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок), у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п.5 розділу IV Порядку нарахування витрат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

З довідки, виданої Карлівською міською радою 20.12.2017, судом першої інстанції встановлено, що середньоденна заробітна плата позивачки за грудень 2015 року - січень 2016 року, тобто за два місяці, які передують звільненню, складає 329,15 грн.

Таким чином, судом першої інстанції правильно обраховано та стягнуто з відповідача середній заробіток позивачки за весь час вимушеного прогулу з 01.03.2016 по 21.12.2017 включно в сумі 149 434,10 грн., а рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2017 року помилково було скасовано судом апеляційної інстанції в цій частині.

В частині доводів касаційної скарги, що незаконним звільненням відповідач завдав їй серйозних моральних страждань і даний факт перевірений та доведений в суді першої інстанції, Суд зазначає таке.

В силу статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Суд не погоджується з твердженням позивачки, що відповідачем своїми діями, які зокрема полягають у незаконному її звільненні завдано моральну шкоду оскільки відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку зі звільненням.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди дійшов до висновку, що розмір моральної шкоди, визначений позивачкою у 19200 грн., є обґрунтованим та розрахованим нею згідно п.6.4. Методичних рекомендацій відшкодування моральної шкоди, виходячи з характеру моральних страждань, виду психічних страждань, істотності вимушених змін у житті, тривалості негативних наслідків.

Однак, як правильно встановлено судом апеляційної інстанції, позивачем до матеріалів справи надана копія виписки із медичної картки, яка не підтверджує того, що стан здоров`я погіршився у зв`язку зі звільненням, оскільки у вказаній медичній картці зазначені лише власні думки позивача щодо погіршення її стану, а не висновки лікаря, відтак колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла обґрунтованого висновку про відсутність достатніх доказів того, що звільнення з посади спричинило наслідки, які призвели до заподіяння моральної шкоди.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 04.04.2018 року по справі №339/169/16-а (провадження №К/9901/8866/18).

Таким чином, оскільки суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення частково неправильного судового рішення по суті, оскаржувану позивачем постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року в частині скасування рішення суду першої інстанції по справі № 531/1230/17 про стягнення з Карлівської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід скасувати та в цій частині залишити в силі рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2017 року, а в іншій частині постанову суду апеляційної інстанції - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року в частині скасування рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2017 року по справі № 531/1230/17 про стягнення з Карлівської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2016 року по 21 грудня 2017 року включно у сумі 129 345, 13 грн. (сто двадцять дев`ять тисяч триста сорок п`ять) гривень 13 копійок за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів - скасувати.

3. Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2017 року по справі № 531/1230/17 в частині стягнення з Карлівської міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2016 року по 21 грудня 2017 року включно у сумі 129 345, 13 грн. (сто двадцять дев`ять тисяч триста сорок п`ять) гривень 13 копійок за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів - залишити в силі.

4. В іншій частині постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року залишити без змін.

5. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Суддя - доповідач: В.М. Бевзенко

Судді: Н.А. Данилевич

Н.В. Шевцова