Справа № 140/3448/19
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2020-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року ЛуцькСправа № 140/3448/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Денисюка Р.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування повідомлення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі УДМСУ у Волинській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування повідомлення від 19.11.2019 № 29 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання статусу біженця у відповідності з процедурою, передбаченою законодавством.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 12.12.2019 прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі та відповідно до приписів статей 12, 257, 262 КАС України ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 1). Ухвалою суду від 26.12.2019 відмовлено в задоволенні клопотань позивача та представника відповідача про розгляд справи з викликом сторін (а.с. 114).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянином Російської Федерації, одружений та має трьох дітей. В жовтні 2019 року разом із дружиною звернулися до УДМСУ у Волинській області із заявою про надання їм статусу біженців. Проте, 19.11.2019 позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Прийняте відповідачем рішення № 29 від 19.11.2019 позивач вважає протиправним, прийнятим всупереч нормам законодавства України та таким, що порушує його права та інтереси, оскільки відмовляючи в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідач не поцікавився актуальною ситуацією у країні його походження на підставі його заяви стосовно небезпеки перебування та побоювання систематичного порушення прав людини, що є порушенням Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, які стосуються статусу біженців) (1992) та постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця чи особи без громадянства в Україні", а отже може мати наслідком виникнення й нього обов`язку повернення до країни походження, в якій існують обставини, які унеможливлюють його безпечне проживання.

Позивач зазначає, що при зверненні до відповідача із заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту та під час співбесіди зазначав, що виїхав із країни свого походження, побоюючись переслідувань з боку влади Російської Федерації за свої політичні переконання та критику режиму В. Путіна. Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування підтверджується публікаціями у засобах масової інформації, які містяться, зокрема, на веб-ресурсах Amnesty International, Human Rights Watch, RefWorld та Правозахисного центру «Меморіал».

Враховуючи наведене, просить позов задовольнити.

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги заперечив та зазначив, що за результатами розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлено, що основними причинами звернення до органів ДМС України у Волинській області та залишення країни походження у жовтні 2019 року зі слів позивача є передусім небажання останнього змиритися із тоталітарним режимом у своїй країні, опозиційна діяльність, зневіра у можливості змінити життя на краще, а також намагання потрапити до іншої нормальної країни в Європі.

Водночас, із матеріалів особової справи позивача слідує, що останній за жодною із конвенційних ознак на своїй батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами останнього не підтверджуються, а інформаційні матеріали справи носять здебільшого загальний характер і не підтверджують існування умов для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Окрім того, аналіз матеріалів особової справи вказує на елементи свідомого зловживання шукачем захисту процедурою надання міжнародного захисту в Україні, надання ним сумнівної інформації та ознаки порушення українського законодавства, що в сукупності вказує на відсутність потреби заявника у захисті нашої держави.

Крім того, приїхавши в Україну позивач відразу до органів влади із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як це передбачено пунктом 2 статті 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не звертався, а звернувся лише після його затримання.

Повторна спроба громадянина ОСОБА_1 щодо незаконного перетину державного кордону разом із дружиною та дітьми вказує на його стійкий умисел нелегально потрапити саме до країн Євросоюзу та не бажання отримувати захист в Україні. Підтвердженням цього є відмова заявника від першої заяви за захистом в Україні та свідома втрата ним відповідного процедурного документа. На запитання, що сталось із його документами про звернення за захистом в Україні, останній відповів, що їх викинув, бо розумів, що без них матиме більше шансів отримати захист в Словаччині. Перебуваючи на території України до затримання, заявник очевидно не мав наміру звертатись до органів ДМС із заявою про захист, всупереч вимогам чинного законодавства.

Дані факти, у своїй сукупності, дають підстави зробити висновок що він не шукав захист в Україні, а використовував Україну як транзитну країну для виїзду до країн Західної Європи, або ж його метою була тимчасова легалізація свого перебування на території України та уникнення повторного примусового повернення до країни громадянської належності.

Також відповідач звертає увагу на те, що твердження позивача про залишення країни постійного проживання через політичні переслідування та опозиційну діяльність є досить сумнівними та не підтверджуються жодними доказами.

Дослідженням матеріалів справи позивача встановлено, що він ніколи не був членом політичної, релігійної, військової чи громадської організації. Утисків на батьківщині за релігійною чи тендерною ознакою не зазнавав. Про відсутність політичного переслідування у країні походження заявника свідчить і той факт, що останній без будь-яких труднощів виготовив документи для виїзду за кордон та під час співбесіди, заявник зазначив, що він проти тоталітарного режиму в себе на батьківщині, і не поділяє політику керівництва Російської Федерації, однак, будь-яких погроз у себе на батьківщині від органів офіційної влади при цьому жодного разу не отримував.

Відповідач звертає увагу і на те, що ОСОБА_1 до приїзду в Україну перебував у «третій безпечній країні», зокрема Словаччині. В той же час, відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» перебування у третій безпечній країні є самостійною підставою для відмови у наданні статусу біженця.

Вказане вище дає підстави вважати, що заявник відноситься до категорії економічних мігрантів, тобто осіб, які добровільно залишають свою країну, у пошуках кращого життя маючи на меті оселитись в іншому місці, а їхні дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Таким чином, проаналізувавши матеріалів особової справи в контексті ситуації у країні походження відповідачем зроблено висновок, що заявник не обґрунтував неможливість повернення до Російської Федерації через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та частиною 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

За вказаних обставин, немає жодних підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відтак, у ОСОБА_1 відсутні підстави для набуття додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З огляду на встановлені фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, УДМСУ у Волинській області вважає, що рішення, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним.

Просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Дослідивши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, та письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом на підставі матеріалів особової справи № 2019 LT 0021 встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Кіров, є громадянином Російської Федерації. Із документів, що підтверджують особу має паспорт громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1 , виданий Гиагинським РОВД Республіки Адигея РФ та закордонний паспорт громадянина РФ серії 65 НОМЕР_2 , виданий підрозділом МВД НОМЕР_3 РФ. Освіта вища (юрист), рідна мова російська, іншими мовами не володіє, жодних релігій не сповідує, за національністю росіянин, одружений, має трьох дітей (одна дитина народилася на території України 12.11.2019).

Згідно матеріалів особової справи позивача, останній у 2019 році двічі звертався із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту: вперше - 07.05.2019, проте, за його заявою від 28.05.2019 УДМСУ у Волинській області видано наказ № 40 про припинення розгляду його заяви (а.с. 100).

З листа Чопського прикордонного загону № 21/1330 від 31.10.2019 слідує, що відносно громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 29.05.2019 прийнято рішення про затримання з метою забезпечення їх передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію. Відповідно до акту приймання-передавання іноземця або особи без громадянства від 01.06.2019 дані громадяни РФ були передані до відділу прикордонної служби «Гірськ» Чернігівського прикордонного загону, та того ж дня у ППр «Сеньківка» Чернігівського прикордонного загону були передані на територію РФ в порядку Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про реадмісію.

Вдруге позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 27.10.2019 (а.с. 54).

УДМС України у Волинській області було проведено співбесіду, за результатами якої складено протокол співбесіди № 1 від 31.10.2019 (а.с. 81-93), в ході якої встановлювались обставини приналежності позивача, його діяльності, релігійної та етнічної приналежності, причини еміграції, рід занять, тощо.

Під час проведення співбесіди позивач зазначив, що двічі виїзджав із Російської Федерації, маючи намір потрапити до країн Західної Європи. Так, у травні 2019 року з дружиною та донькою виїхав з м. Краснодара до м. Могильов в Білорусії, де прожили декілька днів та поїхали у м. Брест. Звідти мали намір їхати до Польщі. На кордоні у Польщі мали намір просити надати їм статус біженця, однак їх повернули до Білорусії. Після народження другої дитини зупинилися у Білорусії, де проживала близько одного року та неофіційно працювали. За захистом у Білорусії не зверталися. Після притягнення до адміністративної відповідальності позивач з сім`єю покинув ОСОБА_3 та потрапили до України. В травні 2019 року звернувся до УДМСУ у Волинській області звернувся за захистом, однак на співбесіди не прибув та вирушив із сім`єю до Словаччини, де їх затримали та повернули до України. Останній разом із дружиною відмовилися від процедури отримання захисту в Україні та їх разом із дітьми відправили до країни постійного проживання.

Вдруге потрапили до України в жовтні 2019 року та звернулися за захистом. Основними причинами звернення за захистом позивача з його слів є небажання змиритися із тоталітарним режимом у своїй країні, опозиційна діяльність, зневіра у можливості змінити життя на краще, а також намір потрапити до іншої країни в Європі.

З матеріалів справи слідує, що позивач надавав пояснення з приводу побоювань стати жертвою переслідування та про загрози бути ув`язненим в Російській Федерації внаслідок взяття участі у мітингах, здійснення агітації, поширення інформації в інтернет, оскільки був членом спільнот «Артпідготовки» (це спільнота в мережі інтернет, яка пропагує зміну влади в Російській Федерації) та «Прогулянки вільних людей» та брав участь у мітингам проти влади Путіна.

За результатами розгляду справи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , країна походження Російська Федерація, який звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі заяви, співбесіди, інформації по країні походження 14.11.2019 УДМС України у Волинській області дійшло висновку про очевидну необґрунтованість заяви ОСОБА_1 : відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а заяву визнано такою, що носить характер зловживання процедурою надання статусу біженця. Оформлено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 101-108).

На підставі вищевказаного висновку, 15.11.2019 УДМС України у Волинській області прийнято наказ №88 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 » (а.с. 109).

УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 19.11.2019 № 29 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 110).

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 7 Закону передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною четвертою статті 8 Закону № 3671-VI визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з частинами шостою та сьомою статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зі змісту статті 10 Закону № 3671-VI випливає, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктом 1.2 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649 (далі - Правила №649) інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, УВКБ ООН, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Відповідно до підпункту е) пункту 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом, протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється, в тому числі, з урахуванням оновленої інформації щодо країни походження заявника на момент подачі заяви.

Приписами пункту 4.1 Правил №649 передбачено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: проводить співбесіду із заявником; розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідно до підпункту б) пункту 4.3 Правил №649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень, зокрема, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 рік), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до положень пункту 5.1 Правил №649 після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу):

- проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви;

- у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів в установленому порядку звертається із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника, та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:

- всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;

- відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди;

- особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Разом з тим суд зазначає, що Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При цьому, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної й об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Отже, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю й свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також суд зазначає, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

З матеріалів справи слідує, що позивач надавав пояснення з приводу побоювань стати жертвою переслідування та про загрози бути ув`язненим в Російській Федерації внаслідок взяття участі у мітингах, здійснення агітації, поширення інформації в інтернет, оскільки був членом спільнот «Артпідготовки» (це спільнота в мережі інтернет, яка пропагує зміну влади в Російській Федерації) та «Прогулянки вільних людей» та брав участь у мітингам проти влади Путіна, однак ця інформація відповідачем перевірена не була.

Як встановлено судом, відповідачем при вирішенні заяви позивача не повною мірою були виконані всі необхідні дії, зокрема, інформація про спільноти «Артпідготовки» та «Прогулянки вільних людей» не перевірена, не взято до уваги відомості, що містяться на загальнодоступних Інтернет-ресурсах та не наданий аналіз цих джерел інформації, не витребовувалися додаткові відомості, що можуть підтвердити наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення, що є порушенням процедури перевірки наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відтак встановлені судом обставини свідчать про те, що у даному випадку стосовно позивача відповідач не встановив об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що дає підстави для висновку про необґрунтованість і передчасність оскаржуваного рішення та, відповідно, про його протиправність.

Суд погоджується з доводами відповідача про те, що відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається в тому випадку, якщо заява є явно необґрунтованою.

При цьому, оцінка обґрунтованості побоювань внаслідок повідомлених заявником обставин здійснюється уповноваженою посадовою особою територіального органу ДМС вже після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тобто, прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є лише попередньою стадією розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не вирішенням питання про надання такого статусу по суті.

Проаналізувавши вищенаведене, суд зазначає, що заява позивача не є очевидно необґрунтованою, не носить характер зловживання, а прийнявши рішення, в якому зазначено про відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідач фактично вирішив заяву по суті без оформлення документів для вирішення цього питання.

Також суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що позивач перебуваючи на території України, до затримання, не звертався за захистом у ній, використовував як транзитну країну з метою виїзду до країн Західної Європи, оскільки зазначена обставина сама по собі не може свідчити про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності.

Інші твердження відповідача не спростовують висновків суду, зроблених в ході судового розгляду справи.

При визначенні способу захисту суд враховує вимоги статті 245 КАС України та зазначає, що належним способом захисту в даному випадку буде не скасування повідомлення про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.11.2019 № 19, оскільки воно не є рішенням в розумінні адміністративного права, яке тягне наслідки для позивача, а визнання протиправним та скасування наказу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 15.11.2019 № 88 про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проаналізувавши вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірність прийняття на стадії попереднього розгляду заяви позивача наказу про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.11.2019 № 88, а тому такий наказ підлягає визнанню протиправним та скасуванню як такий, що прийнятий всупереч положенням чинного законодавства, які регламентують порядок та підстави прийняття таких рішень.

Враховуючи те, що суд визнає протиправним наказу про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.11.2019 № 88 та для повного забезпечення захисту прав позивача, суд вбачає наявність підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.10.2019, з врахуванням висновків суду.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 15 листопада 2019 № 88 про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України у Волинській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27 жовтня 2019 року, з врахуванням висновків суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (43025, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Градний Узвіз, 4, ).

Суддя Р.С. Денисюк