Справа № 200/10842/19-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2020-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року справа №200/10842/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Арабей Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Обласного центру медико-соціальної експертизи в особі міжрайонної медико-соціальної експертної комісії м. Краматорська на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2019 року (повне судове рішення складено 13 листопада 2019 року у м. Слов`янську) у справі № 200/10842/19-а (суддя в І інстанції Зеленов А.С.) за позовом ОСОБА_1 до Обласного центру медико-соціальної експертизи в особі міжрайонної медико-соціальної експертної комісії м. Краматорська, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - УДНДІ медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Обласного центру медико-соціальної експертизи в особі Міжрайонної медико-соціальної експертної комісії м. Краматорська, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він є особою з інвалідністю І групи з 2009 року. Відповідно до довідки МСЕК від 02 жовтня 2013 року №511621 серія 10ААВ йому була встановлена інвалідність І групи загальне захворювання строком на 3 роки до 02 жовтня 2016 року. З початком військового конфлікту на сході України знаходився у м. Єнакієве Донецької області, яке на сьогоднішній день є непідконтрольною уряду України територією. З 2014 року зареєструвався як внутрішньо переміщена особа у м. Краматорськ Донецької області, однак більшу частину часу проживав у м. Єнакієве Донецької області. З 2016 року втратив можливість підтримувати свій статус внутрішньо переміщеної особи та повернувся до м. Єнакієво. 26 листопада 2018 року виїхав з м. Єнакієве Донецької області та перемістився до м. Краматорськ Донецької області, де був взятий на облік як внутрішньо переміщена особа. Постійно проживає у Донбаському міжрегіональному центрі професійної реабілітації інвалідів. 06 березня 2019 року пройшов переогляд в Міжрайонній МСЕК м. Краматорськ Донецької області, та був визнаний особою з інвалідністю І групи загального захворювання безстроково з 04 березня 2019 року.

19 березня 2019 року звернувся до Міжрайонної медико-соціальної експертної комісії м. Краматорська із запитом щодо встановлення мені інвалідності з 01 листопада 2016 року, враховуючи поважність причин пропуску переогляду попередньої інвалідності.

08 квітня 2019 року обласним центром медико-соціальної експертизи в особі міжрайонної МСЕК м. Краматорськ його було повідомлено що інвалідність була встановлена відповідно до норм діючого законодавства з 04 березня 2019 року. З огляду на що вважає дії Обласного центру медико-соціальної експертизи в особі Міжрайонної медико-соціальної експертної комісії м. Краматорська протиправними.

Просив суд:

- визнати протиправними дії Обласного центру медико-соціальної експертизи в особі міжрайонної медико-соціальної експертної комісії м. Краматорська щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні інвалідності з моменту її припинення, а саме з 03 жовтня 2016 року;

- визнати поважними причини пропуску строку переогляду ОСОБА_1 Міжрайонною медико-соціальної експертною комісією м. Краматорська у період з 01 листопада 2016 року по 04 квітня 2019 року;

- зобов`язати Обласний центр медико-соціальної експертизи в особі Міжрайонної медико-соціальної експертної комісії м. Краматорська встановити ОСОБА_1 інвалідність з 01 листопада 2016 року, з моменту закінчення останньої інвалідності.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Обласного центру медико-соціальної експертизи в особі Міжрайонної медико-соціальної експертної комісії м. Краматорська щодо відмови ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у встановленні інвалідності з 01 листопада 2016 року.

Зобов`язано Обласний центр медико-соціальної експертизи в особі Міжрайонної медико-соціальної експертної комісії м. Краматорська повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 19 березня 2019 року про поновлення інвалідності з дня її зупинення, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, Обласний центр медико-соціальної експертизи в особі міжрайонної медико-соціальної експертної комісії м. Краматорська подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги стверджується про відсутність у позивача поважних причин для переогляду в МСЕК.

Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули, тому апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Рішення місцевого суду оскаржено лише відповідачем. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає постанова місцевого суду лише в частині, в якій позов задоволено. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 ), громадянин України, має першу А групу інвалідності з 06 березня 2019 року довічно за загальним захворюванням, згідно ст. 43 КАС України здатний здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки.

Відповідач - Обласний центр медико-соціальної експертизи () є суб`єктом владних повноважень, повноваження його, порядок проведення медико-соціальної експертизи та прийняття відповідних рішень регулюються Положенням про медико-соціальну експертизу та Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України Питання медико-соціальної експертизи від 03 грудня 2009 року №1317, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 червня 2012 року №420, здатний здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки.

Відповідно до довідки МСЕК від 02 жовтня 2013 року №511621 серія 10ААВ йому була встановлена інвалідність І групи загальне захворювання строком на 3 роки до 02 жовтня 2016 року /а.с.10/.

01 листопада 2016 року позивачу була призначена дата чергового переогляду для встановлення інвалідності.

Через те, що позивач знаходився на непідконтрольній уряду України території, він не зміг пройти чергове обстеження медико-соціальної експертизи в 2016 році.

26 листопада 2018 року ОСОБА_1 перемістився до м. Краматорськ Донецької області, де був взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, про що свідчить довідка від 26 листопада 2018 року №21513 /а.с.9/.

06 березня 2019 року ОСОБА_1 пройшов переогляд в Міжрайонній МСЕК м. Краматорськ Донецької області та був визнаний особою з інвалідністю 1 групи загального захворювання безстроково з 04 березня 2019 року, про що свідчить довідка МСЕК №066665 серія 12 ААБ /а.с.7-8/

19 березня 2019 року позивач звернувся до Міжрайонної медико-соціальної експертної комісії м. Краматорська із запитом щодо встановлення мені інвалідності з 01 листопада 2016 року, враховуючи поважність причин пропуску переогляду попередньої інвалідності /а.с.12/.

Листом від 08 квітня 2019 року Міжрайонної медико-соціальної експертної комісії м. Краматорська Мусіна В.С. було повідомлено, що інвалідність була встановлена відповідно до норм діючого законодавства з 04 березня 2019 року /а.с.13/.

19 квітня 2019 року позивач звернувся до Обласного центру медико-соціальної експертної комісії із аналогічним зверненням /а.с.14-15/.

Листом Обласної медико-соціальної експертної комісії від 26 квітня 2019 року за вих.№119/516 повідомлено позивача, що відповідно до наданих ним медично-експертних документів не має підстав для врахування строку, як особі з інвалідністю, з жовтня 2016 року. Додатково, було повідомлено про те, що медично-експертна справа ОСОБА_1 була скерована до Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності, за результатами розгляду якого буде надана відповідь /а.с.16/.

28 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із вимогою проінформувати про результати розгляду медично-експертної справи Українським державним науково-дослідним інститутом медико-соціальних проблем інвалідності /а.с.17/.

12 червня 2019 року за №73 Державна установа «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» (далі - ДУ «УкрДержНДІМСПІ МОЗ України») було видано консультативний висновок, відповідно до якого було прийнято рішення про не можливість застосування пункту 1.15 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом МОЗ України від 05 вересня 2011 року № 561 /а.с.18/.

25 червня 2019 року позивач звернувся до Міністерства охорони здоров`я України щодо поновлення інвалідності з дня її зупинення в 2016 році, у зав`язку із поважністю строку проходження повторного огляду /а.с.19-21/.

Листом Міністерства охорони здоров`я України від 01 липня 2019 року №03.04-07-М-8258/447 звернення позивача направлено до Департаменту охорони здоров`я Донецької обласної державної адміністрації /а.с.22/.

Не погоджуючись із діями Обласного центру медико-соціальної експертизи в особі міжрайонної медико-соціальної експертної комісії м. Краматорська щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні інвалідності з моменту її припинення, а саме з 03 жовтня 2016 року, позивач звернувся до суду із даним позовом.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS N 005 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходить з наступного.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Статтею 21 Конституції України визначено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Дані правовідносини регулюються Основами законодавства України про охорону здоров`я, Законами України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», «Про реабілітацію інвалідів в Україні», Положенням про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи», Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1295/20033, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 30 липня 2012 року № 577 «Про затвердження форм первинної облікової документації, що використовується в медико-соціальних експертних комісіях», який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 вересня 2012 року за № 1504/21816.

Так, згідно ст.1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» медико-соціальна експертиза - визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров`я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров`я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.

Статтею 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» визначено, що інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Положення про медико-соціальну експертизу затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням думок громадських організацій осіб з інвалідністю.

Постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1317 затверджено Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.

Пунктом 3 Положення про медико-соціальну експертизу визначено, що медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1112 (Офіційний вісник України, 2004 р., № 35, ст. 2337), висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків, суду чи прокуратури.

Відповідно до п.22 Положення про медико-соціальну експертизу повторний огляд осіб з інвалідністю з нестійкими, оборотними змінами та порушеннями функцій організму з метою визначення ефективності реабілітаційних заходів, стану здоров`я і ступеня соціальної адаптації проводиться раз на один - три роки.

Повторний огляд осіб з інвалідністю, а також осіб, інвалідність яких встановлено без зазначення строку проведення повторного огляду, проводиться раніше зазначеного строку за заявою такої особи з інвалідністю, інших заінтересованих осіб у разі настання змін у стані здоров`я і працездатності або за рішенням суду.

Особам, що звертаються для встановлення інвалідності, група інвалідності встановлюється без зазначення строку повторного огляду у разі наявності вроджених вад розумового чи фізичного розвитку, анатомічних дефектів, стійких необоротних морфологічних змін та розладу функцій органів і систем організму, неефективності реабілітаційних заходів, неможливості відновлення соціальної адаптації, несприятливого прогнозу відновлення працездатності з урахуванням реальних соціально-економічних обставин у місці проживання особи з інвалідністю, а також особам з інвалідністю, у яких строк переогляду настає після досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

У відповідності до положень п. 1.13 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1295/20033 (далі - Інструкція № 561) інвалідність та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) такого потерпілого встановлюється до першого числа місяця, що настає за місяцем, на який призначено повторний огляд.

Якщо строк переогляду особи було пропущено з поважних причин, інвалідність поновлюється МСЕК з дня її зупинення, але не більше ніж за три роки (п. 1.15 Інструкції № 561).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не скористався положенням п.1.15 Інструкції № 561 і не надав належну оцінку поважності пропуску строку огляду на МСЕК. Так, у консультативному висновку ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» м. Дніпропетровська від 12 червня 2019 року зазначено, що ОСОБА_1 до 26 листопада 2018 року перебував на території де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Тому не можливе у даному випадку застосування пункту 1.15 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом МОЗ України від 05.09.2011 №561. Зазначений пункт передбачає пропущений строку переогляду з поважних причин. ОСОБА_1 не пропустив строк огляду на МСЕК, він в зазначений період не знаходився в юрисдикції застосування зазначеної норми правового акту.

На думку експертної установи, знаходження позивача, який відноситься до мало мобільної групи населення, що потребує сторонньої допомоги, на окупованій території і відсутність у останнього достатніх можливостей для самостійного виїзду на підконтрольну українській владі територію не поважною причиною для застосування п. 1.15 Інструкції № 561.

Суд обґрунтовано не погодився із даним аргументом відповідача.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» від 23 лютого 2016 року ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами».

В даному випадку позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову, через неможливість своєчасного виїзду через стан його здоров`я на територію, підконтрольну Українській владі та не своєчасному огляді на МСЕК.

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі Швидка проти України від 30 жовтня 2014 року тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Таким чином, позивач опинився в ситуації, що відповідно позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно не застосував до ОСОБА_1 положення п. 1.15 Інструкції № 561, відтак дії відповідача щодо відмови є протиправними.

За приписами статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що відповідачем не доведено правомірність відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 19 березня 2019 року про застосування положень п. 1.15 Інструкції № 561.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

В контексті викладеного, враховуючи той факт, що суд не може підміняти повноваження МСЕК, уповноваженої на виконання функцій з проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача, буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

З огляду на це місцевий суд вірно задовольнив позовні вимоги частково.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Обласного центру медико-соціальної експертизи в особі міжрайонної медико-соціальної експертної комісії м. Краматорська залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2019 року у справі № 200/10842/19-а залишити без змін.

Повне судове рішення 04 лютого 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Арабей