Справа № 320/2155/19
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2020-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2020 року № 320/2155/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15), в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Київській області у призначенні та виплаті позивачеві одноразової грошової допомоги в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, викладену у листі № 29/А-1028 від 24.09.2018;

- зобов`язати відповідача скласти висновок та прийняти рішення щодо призначення та виплати позивачеві одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням другої групи інвалідності в розмірі - 300 розмірів прожиткового мінімуму, визначеного законом для працездатних осіб в розмірі 528600,00 грн.

- зобов`язати відповідача надати суду протягом одного місяця з дня набрання постановою законної сили звіт про виконання судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач з 01.11.1984 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, що підтверджується записами в трудовій книжці, в подальшому 07.11.2015 був прийнятий на службу до поліції.

Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 15.04.2016 №168 о/с, позивача було звільнено з посади начальника відділу Білоцерківського відділу поліції з 15.04.2016 на підставі пп.2 п.1 ст.77 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію».

Свідоцтвом про хворобу № 170/ЗВ від 28.03.2016, виданим Військо-лікарською комісією ДУ ТМО МВС України в Київській області, підтверджено наявність у позивача захворювання, що пов`язане з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. У зв`язку з наявністю вказаних захворювань позивачу встановлена II група інвалідності, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0513316 від 09.06.2016.

Позивач звернувся до Головного управління Національної поліції в Київській області з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому другої групи інвалідності, яка йому була встановлена внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Листом від 24.09.2018 №29/А-1028 Головне управління НП в Київській області повідомило позивача, що за результатом розгляду заяви (рапорту) для проведення виплати одноразової грошової допомоги згідно із поданою заявою немає правових підстав.

Позивач не погоджується з таким висновками відповідача тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 27 травня 2019 року суд відкрив провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

10 червня 2019 року від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на адміністративний позов, відповідно до якого відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Свою позицію відповідач мотивував наступним. Відповідно ч. 1 ст. 99 Закону України «Про Національну поліцію» розміри одноразової грошової допомоги поліцейським визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

Оскільки позивачеві встановлена група інвалідності у зв`язку із захворюванням, а не пораненням, що пов`язане з виконанням службових обов`язків відповідач вважає, що до даних правовідносин слід застосувати положення пункту 4 ч. 1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію», а не п. 3 ч. 1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію» 90 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України про, що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1, відповідно до посвідчення від 16 вересня 2016 року є інвалідом 2 групи.

Згідно довідки до акту огляду медико - соціальної експертної комісії серії АВ №0513316 позивач має захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Ступень втрати професійної працездатності 80% з 07 червня 2016 року.

Як зазначено у свідоцтві про хворобу № 170ЗВ від 28 березня 2016 року, ОСОБА_1 отримав захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, також це підтверджується в постанові відділу охорони здоров`я Військово - лікарської комісії Головного управління МВС України в Київській області від 07 червня 2004 року № 45.

Як зазначено в трудовій книжці серії НОМЕР_4 , ОСОБА_1 з 01 листопада 1984 року по 06 листопада 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ. З 07 листопада 2015 року по 15 квітня 2016 року позивач був прийнятий на службу в Головне управління Національної поліції в Київській області.

Згідно витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Київській області № 168 о/с від 15 квітня 2016 року позивач був звільнений зі служби в поліції в запас через хворобу. Вислуга років на день звільнення складає: календарна 33 роки 05 місяців 20 днів; пільгова 44 роки 03 місяці 20 днів.

В маршрутному листі ОСОБА_1 зазначено, що з 11 серпня 1986 року по 13 вересня 1986 року позивач перебував на службі в м. Чорнобиль 34 дня та отримав дозу радіоактивного опромінення 16,75 бєр.

Відповідно до листа Головно управління Національної поліції в Київській області від 24 вересня 2018 року № 29/А-1028 відповідач відмовив ОСОБА_1 в виплаті одноразової грошової допомоги оскільки статтею 97 Закону України «Про Національну поліцію» не передбачена можливість виплати колишньому поліцейському одноразової грошової допомоги у разі втрати працездатності чи захворювання пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Не погоджуючись з відмовою відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Суд, відповідно до статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішуючи питання про те, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, виходить з положень нормативних актів в редакціях, що діяли на момент виникнення цих правовідносин (встановлення позивачу інвалідності та звернення позивача за отриманням одноразової грошової допомоги) та зазначає зміст норм права відповідно до них.

Відповідно до частини шостої статті 23 Закону України "Про міліцію" в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

До набрання чинності Закону України «Про Національну поліцію», порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано нормами статті 23 Закону України «Про міліцію» та Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850 (далі - Порядок №850).

Відповідно до пункту 3 Порядку №850, грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Згідно з пунктом 5 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію» визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про міліцію".

Разом з тим, за змістом абзацу 3 пункту 15 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" вказаного Закону, право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Згідно з частиною другою статті 97 Закону України "Про Національну поліцію", порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

З метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, відповідно до статей 97-101 Закону України "Про Національну поліцію", наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 №4 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (далі - Порядок №4, у редакції чинній на момент встановлення), який визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського.

Згідно з пунктом 1 Розділу ІІ Порядку №4, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Судом встановлено, що 07.11.2015 позивача прийнято на службу до Головного управління Національної поліції в Київській області, тобто, з цієї дати на нього, як на поліцейського, поширюються норми Закону України "Про Національну поліцію", а також порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського.

З 15 квітня 2016 року позивач був звільнений зі служби в поліції в запас через хворобу. Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серія АВ №0513316 позивачу з 09.06.2016 встановлено IІ групу інвалідності в результаті захворювання, пов`язаного з виконанням службових обов`язків з ліквідації на ЧАЕС, тобто після звільнення останнього з органів Національній поліції водночас протягом шести місяців після такого звільнення.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що останнім місцем служби позивача було Головне управління Національної поліції в Київській області, то на нього, як на поліцейського, поширюються норми Закону України "Про Національну поліцію" в зв`язку з чим він має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно Закону України "Про Національну поліцію" та Порядку №4.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 21 лютого 2018 року № 127/8696/17, від 27 березня 2018 року №822/2595/17 та від 05 червня 2018 року № 691/480/17.

Відповідно до положень статті 97 Закону України "Про національну поліцію" (у редакції на дату встановлення позивачеві інвалідності, а саме у редакції від 01.01.2016) одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі:

1) загибелі поліцейського, що настала внаслідок протиправних дій третіх осіб, або під час учинення дій, спрямованих на рятування життя людей або усунення загрози їхньому життю, чи в ході участі в антитерористичній операції, під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України або смерті працівника поліції внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого за зазначених обставин;

2) смерті поліцейського, що настала під час проходження ним служби в поліції;

3) визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань поліції відповідно до цього Закону, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті;

4) визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним служби в поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті;

5) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із здійсненням повноважень та основних завдань поліції відповідно до цього Закону, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності;

6) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із проходженням служби в поліції, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності.

Як вже встановлено судом, позивачеві визначено IІ групу інвалідності в результаті захворювання, пов`язаного з виконанням службових обов`язків.

Відтак, позивач відноситься до категорії осіб, що визначені пунктом 4 частини першої статті 97 Закону України "Про національну поліцію", оскільки є особою з інвалідністю, що отримала захворювання, пов`язаного з проходженням ним служби, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у пункті 4 та, як наслідок, до нього застосовуються положення підпункту "б" пункту 4 частини першої статті 99 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до якого одноразова допомога становить 90 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

При цьому, у відповіді на відзив, відповідач не заперечував щодо наявності правових підстав для виплати позивачеві грошової допомоги саме у зазначеному розмірі.

Посилання позивача на ту обставину, що до даних правовідносин слід застосувати приписи «б» пункту 3 частини 1 статті 99 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до якого одноразова грошова допомога особам з інвалідністю II групи становить 300 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату є помилковим, оскільки 300 розмірів прожиткового мінімуму виплачується поліцейському у зв`язку із встановленням інвалідності внаслідок причин, зазначених у пункті 3, а саме визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва).

Водночас, як встановлено судом, позивач є особою з інвалідністю, що настала не внаслідок поранення, а внаслідок захворювання.

Разом з цим, адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності ("виправдання") свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі №509/4156/15-а.

Судом встановлено, що відмовляючи позивачеві у призначенні допомоги, відповідач стверджував, про відсутність взагалі правових підстав для виплати колишньому поліцейському одноразової грошової допомоги у разі втрати працездатності чи захворювання пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню шляхом зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності відповідно до вимог Порядку та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року № 4 з огляду на мотиви викладені у цій постанові.

Аналогічна правова позиція з приводу тотожних правовідносин викладена у постанові Верховного Суду від 11.12.2018 по справі № 711/925/17.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятого рішення.

Водночас докази, подані позивачем, частково підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є частково обґрунтованими, а його вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 90, 139, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Київській області, викладену у листі № 29/А-1028 від 24.09.2018, у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Київській області розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності, відповідно до вимог Порядку та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року № 4, з урахуванням правової позиції, наданої судом у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення- 31 січня 2020 р.

Суддя Панченко Н.Д.