Справа № 460/3507/19
Суддя: Друзенко Н.В.
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

21 січня 2020 року м. Рівне №460/3507/19
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Друзенко Н.В. за участю секретаря судового засідання Романчук В.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі: позивача: Чумак О ОСОБА_1 , представник Гуль Н.В., відповідача: представник Кириченко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_2
доГоловного управління Держгеокадастру у Рівненській області
про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

20.11.2019 ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинення певних дій.

Ухвалою суду від 25.11.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 24.12.2019 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 21.01.2020.

У судовому засіданні 21.01.2020 оголошено вступну та резолютивну частину судового рішення.

Згідно з позовною заявою, відповіддю на відзив, поясненнями позивача та її представника в судовому засіданні, позовні вимоги ґрунтуються на тому, що відповідачем 29.10.2019 протиправно прийнято наказ №2779, яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, орієнтовною площею 0,1151 га, із цільовим призначенням для індивідуального садівництва з підстави невідповідності вимогам ст. 118 Земельного кодексу України, позаяк вказаною правовою нормою не передбачено такої підстави для відмови, як «неможливість ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки згідно долученого викопіювання». На переконання сторони позивача, відповідач, відмовляючи в задоволенні заяви, діяв не у спосіб, що передбачений законами України, чим порушив гарантоване Конституцією України право позивача на набуття права власності на земельну ділянку. За наведених обставин, сторона позивача просила задовольнити позов в повному обсязі

Згідно з відзивом на позов та поясненнями представника відповідача в судовому засіданні, Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області позов не визнає. Суть заперечень зводиться до того, що графічні матеріали, додані до клопотання позивача не містили бажаного розташування земельної ділянки. Окрім того, позивач у клопотанні вказала кадастровий номер бажаної земельної ділянки :04:001, проте вказаний номер не є кадастровим номером земельної ділянки, оскільки такий номер повинен містить 19 цифр. Отже, на переконання відповідача у нього були всі правові підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Окрім того, додатково зазначено, що бажана земельна ділянка розташована в садово-городньому товаристві «Відродження» на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району. Відповідно до рішення Старорафалівської сільської ради народних депутатів від 23.02.1996 року №33 Садово-городньому товариству «Відродження» земельна ділянка площею 6,3 га надана у постійне користування для ведення колективного садівництва-городництва. А відтак, прийняте рішення від 29.10.2019 про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, сторона відповідача вважає законним. За наведеного, просить у позові відмовити.

Дослідженням письмових доказів по справі судом встановлено такі обставини.

ОСОБА_2 неодноразово зверталась до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,1151 га для індивідуального садівництва, яка розташована на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області за рахунок земель сільськогосподарського державної власності.

Листом №Ч-3692/0-4599/0/94-18 від 19.10.2018 «Щодо розгляду звернення» відповідач відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з підстав невідповідності місця розташування бажаної земельної ділянки вимогам нормативно-правових актів та Переліку земельних ділянок, які можуть бути передані громадянам у власність (а.с.22).

Позивач повторно звернулась до відповідача з відповідним клопотанням. І лисом №Ч-4152/0-5191/0/94-18 від 05.12.2018 «Про розгляд клопотання» позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з аналогічних підстав (а.с.23).

На повторне звернення позивача, листом №Ч-2443/0-3119/0/94-19 від 05.08.2019 «Щодо розгляду клопотання» відповідач відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з тих підстав, що бажана земельна ділянка розташована у садово-городньому товаристві «Відродження» на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району, а тому для прийняття рішення щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки необхідно підтвердити користування бажаною земельною ділянкою, а саме: долучити копію протоколів зборів уповноважених членів СГТ «Відродження» про включення позивача в члени цього Товариства (а.с.24).

27.09.2019 позивач знову звернулась до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. В клопотанні вказала, що згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань СГТ «Відродження» припинено. До заяви долучала: копію графічних матеріалів; копію схеми земельної ділянки; відповідь Держгеокадастру №Ч-2443/0-3119/0/94-19 від 05.08.2019 року; витяг з ЄДРЮФ та ГФ; погодження №344/02-14 Старорафалівської сільської ради та погодження №313/02-14 Старорафалівської сільської ради (а.с.16-20).

При цьому, Старорафалівська сільська рада Володимирецького району надала погодження щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва на території Старорафалівської сільської ради для позивача орієнтовною площею 0,1151 га (а.с.20).

Клопотанням №313/02-14 від 21.06.2019 року Старорафалівська сільська рада звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області з проханням надати у власність для позивача земельну ділянку для індивідуального садівництва площею 0,1151 га на території Старорафалівської сільської ради, так як на даній земельній ділянці розміщене стихійне сміттєзвалище, яке гр. ОСОБА_2 повністю ліквідувала. Земельна ділянка окультурена та приведена в належний вигляд. На вказаній земельній ділянці позивачем відновлено пожежний виїзд (а.с.19).

Рішенням Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, оформленим наказом №2779 від 29.10.2019, позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, орієнтовною площею 0,1151 га, із цільовим призначенням для індивідуального садівництва відмовлено з підстави невідповідності вимогам ст. 118 Земельного кодексу. При цьому вказано, що: «Згідно долученого викопіювання не можливо ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки» (а.с.25).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскаржуваного рішення, на відповідність вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку; суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Приписами статті 80 Земельного кодексу України визначено, що суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно зі статтею 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною третьою статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з частиною четвертою статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до пунктів 1, 2 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 №308 затверджено Положення про Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області, відповідно до п. 1 якого Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Відтак, саме до компетенції Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області як територіального органу Держгеокадастру на час звернення позивача з відповідним клопотанням було віднесено вирішення питань про передачу у власність або у користування для всіх потреб земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності.

Підстави для відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою, вичерпний перелік яких наведений в частині сьомій статі 118 Земельного кодексу України, проте в оскаржуваному наказі Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області такі підстав, які визначені у частині 7 статті 118 Земельного кодексу України, не наведені.

Відповідно до частини першої статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до пункту 1.3 "Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками", затвердженої наказом Держземагентства України від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.06.2010 за № 391/17686, межа земельної ділянки це сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки.

Як слідує із змісту частини 6 статті 118 Земельного кодексу України, даною нормою в імперативній формі встановлено, що для отримання у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності зацікавлена особа повинна подати клопотання, в якому зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри, а також обов`язково додати графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Будь-яких винятків з цього правила чи альтернативних варіантів дана норма не містить. Необхідність подання таких матеріалів випливає із самого змісту наведених норм, оскільки, як передбачено частиною сьомою цієї статті, підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації.

З цього випливає, що графічні матеріали, які додаються до клопотання повинні бути такими, обсяг даних яких дозволяє чітко ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки відносно інших землевласників та землекористувачів, а бажана земельна ділянка має бути максимально конкретизованою, що б давало можливість відповідачу насамперед встановити зазначене місце розташування, перевірити відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів та у передбачених земельним законодавством випадках надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо чітко визначеної земельної ділянки.

Судом встановлено, що до клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки позивач надала графічні матеріали на яких зображено бажане розташування земельної ділянки. Вказані графічні матеріали взяті із зведеного інвентаризаційного плану технічної документації землеустрою щодо інвентаризації земель за межами населених пунктів Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області) та містять кадастровий номер масиву :04:001 (а.с.17-18).

При цьому, суд звертає увагу на те, що земельне законодавство не вимагає обов`язкового зазначення в клопотанні кадастрового номеру земельної ділянки і відсутність такого номера не є підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач надала до клопотання схему бажаної земельної ділянки, на якій зазначені межі земельної ділянки, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки, зазначено опис суміжних землевласників та землекористувачів, кадастрові номери суміжних земельних ділянок, вказано площу земельної ділянки, а також її координати.

Таким чином, з наданих позивачем графічних матеріалів та схеми земельної ділянки в повній мірі можна було встановити бажане місце розташування земельної ділянки.

Щодо зазначення іншої підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, а саме що бажана земельна ділянка розташована у садово-городньому товаристві «Відродження» на території Старорафалівської сільської ради згідно рішення Старорафалівської сільської ради народних депутатів від 23.02.1996 №33 та перебуває у його користуванні, то суд вважає за необхідне відзначити наступне.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У відповідності до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В оскаржуваному наказі Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області від 29.10.2019 №2779 вказано, що підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є те, що з долученого викопіювання не можливо ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки. У даній відмові не зазначено, що дана земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні інших осіб.

Таким чином, суд погоджується із доводами позивача про те, що в даному випадку відповідач не має права покликатись на інші підстави, ніж ті, що були покладені в основу спірного рішення.

Разом з тим суд звертає увагу на те, що відповідач не надав і жодних доказів тому, що вказана земельна ділянка перебуває у користуванні садово-городнього товариства «Відродження».

Окрім того, клопотаннями Старорафалівської сільської ради Володимирецького району від 21.06.2019 №313/02-14 та від 09.10.2019 №465/02-14 підтверджено, що вказана земельна ділянка знаходиться на території Старорафалівської сільської ради та не за ким не закріплена.

У постанові від 29.08.2019 у справі №420/5288/18 Верховним Судом констатовано, що у частині сьомій статті 118 Земельного кодексу України зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. У цій же частині статті 118 Земельного кодексу України наведено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу, у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою: а) надати дозвіл; б) надати мотивовану відмову у наданні дозволу. Перелік документів, які повинен подати заявник, визначений законом. Вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені законом, забороняється. Підстави відмови у наданні дозволу є вичерпними. Відтак, будь-які дії, спрямовані на отримання від особи, яка звернулася за дозволом, додаткових матеріалів, в тому числі їх уточнення, прямо суперечать закону та є протиправними.

З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку, що спірне рішення відповідача - наказ №2779 від 29.10.2019, яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, є протиправним та підлягає скасуванню, позаяк підстави для відмови не відповідають вимогам частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, а тому позов в означеній частині слід задовольнити.

Вирішуючи питання про спосіб захисту порушеного права в частині позовної вимоги зобов`язального характеру, суд враховує, що відповідно до частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Якщо ж для прийняття рішення виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, то суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача.

При цьому суд застосовує правову позицію Верховного Суду, наведену, зокрема, у постанові від 24.12.2019 по справі №823/59/17 (а.с.60-65). Так, у даній постанові Верховний Суд зауважив, що на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. Повноваження щодо затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою, регламентовано статтею 118 ЗК України. Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу затвердити проект землеустрою або відмовити в його затвердженні, якщо для цього є законні підстави. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

При вирішенні клопотання ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою суб`єкт владних повноважень діяв необґрунтовано, без урахування всіх обставин, та безпідставно відмовив в задоволенні відповідного клопотання за відсутності до того визначених законом підстав, а відтак його поведінка у спірних правовідносинах є протиправною та порушує права та законні інтереси позивача.

За встановлених обставин, належним способом захисту порушених прав, свобод та інтересів позивача є не тільки визнання протиправним рішення Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області щодо відмови у наданні ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, орієнтовною площею 0,1151 га, із цільовим призначенням для індивідуального садівництва оформленого наказом №2779 від 29.10.2019, а й покладення на відповідача, як на єдину уповноважену на такі дії особу, обов`язку надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, орієнтовною площею 0,1151 га, із цільовим призначенням для індивідуального садівництва, що не вважатиметься втручанням у його дискреційні повноваження, позаяк судом встановлена належність поданих позивачем з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки документів, а також відсутність визначених законом підстав для відмови в наданні такого дозволу.

Зазначене також узгоджується з передбаченим пунктом 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо: повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п.70 рішення Європейського суду з прав людини від 28.06.1990 у справі «Обермейєр проти Австрії»; п.155 рішення Європейського суду з прав людини від 04.03.2014 у справі «Гранд Стівенс проти Італії»).

Таким чином, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення повністю.

Враховуючи положення частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд стягує на користь позивача понесені ним судові витрати, які підлягають відшкодуванню, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, як органу, що приймав оскаржуване Рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подання даного адміністративного позову сплачено судового збору в сумі 1536 грн., що підтверджується квитанцією від 18.11.2019 №0.0..1 на вказану суму, а тому судові витрати позивача в частині сплаченого судового збору підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області (, вул.Симона Петлюри, 37, м.Рівне, 33013) задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області щодо надання дозволу ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, орієнтовною площею 0,1151 га, із цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, оформлену наказом №2779 від 29.10.2019.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області надати ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, орієнтовною площею 0,1151 га, із цільовим призначенням - для індивідуального садівництва.

Стягнути на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1536,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений 31 січня 2020 року.

Суддя Друзенко Н.В.