Справа № 160/12090/19
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2020-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.,
02 грудня 2019 року громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, третя особа - головне управління Держаної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, у якій позивач просить:
- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 20.11.2019р. №399-19р. про відмову ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є громадянином Сирії та у 2008 р. приїхав із Сирії до України. 02.07.2019 року позивач звернувся до відповідачів із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказавши, що є громадянином Сирійської Арабської Республіки, в якій відбувається громадянська війна. На початку 2019 року позивач відступив від ісламу, охрестився та прийняв християнську релігію. Громадяни країни Сирії зазнають тортур та знущання без видимої на те причини, тому позивач маючи обґрунтовані побоювання за своє життя (з підстав, що позивач відступив від ісламу та прийняв християнську релігію).
Рішенням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 28.11.2019 року № 13-19 відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На думку позивача, Державною міграційною службою України під час прийняття оскаржуваного рішення поверхово та неповно з`ясовані всі обставини, не врахована ситуація, що склалася в країні походження позивача, яка існувала на час прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги просить задоволити в повному обсязі.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.6 ст.12, ч.1,2 ст. 257, ч.1 ст. 260 Кодексу адміністративного судочинства України зазначена справа є справою незначної складності та розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст.262 КАС України підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

На виконання вимог ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року на адресу суду від відповідача 26 грудня 2019 року надійшов відзив на позовну заяву.

В наданому до суду відзиві зазначено, що даний громадянин Сирії вже звертався до головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області з заявою про визнання біженців або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Рішенням від 28.12.2016 року № 662-16 громадянину сирії ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оскаржено позивачем до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.12.2017 року у справі № 804/1898/17 позовні вимоги позивача задоволені в повному обсязі.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.06.2018 року у справі № 804/1898/17 постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.12.2017 р. в справі № 804/1898/17 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - скасовано. Ухвалено в справі № 804/1898/17 нове судове рішення, а саме: в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Позивач повторно звернувся до Державної міграційної служби України з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, за результатами розгляду якої позивачу відмовлено.

Твердження відповідача щодо втрати зв`язку з членами своєї родини через військовий конфлікт в країні спростовуються протоколом співбесіди від 10.07.2019 року, де зазначено, що позивач спілкується з родичами по інтернет.

Крім того, Державна міграційна служба України вважає безпідставними та необґрунтованими твердження позивача, що останній відступив від ісламу, охрестився та прийняв християнську релігію, тому позивач має побоювання за своє життя.

У задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за національністю - сирійська, за віросповіданням - християнство, місце народження Дараа , Сирія, є громадянином Сирійської Арабської Республіки, що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 . Рідна мова позивача - арабська, позивач володіє російською, українською мовами.

02.07.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Державної міграційної служби України з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 5-19, у якій зазначено, що підставою для звернення є те, що позивач не може повернутись в країну свого походження, тому що там іде війна, у зв`язку з чим він може бути призваним на військову службу, а також він належить до світської іделології, за віросповіданням - християнин, що може бути сприйнято в країні походження як зрада.

Заяву позивача прийнято до розгляду ГУ ДМС та видано позивачеві довідку про звернення за захистом в Україні № 003232.

10 липня 2019 року проведено співбесіду з позивачем, яка відображена у протоколі співбесіди № 2019 DP 0005. Під час співбесіди позивач стверджував, що побоюється повертатися до своєї країни походження у зв`язку з наступними причинами: позивач не може повернутись в країну свого походження, тому що там іде війна, у зв`язку з чим він може бути призваним на військову службу, а також він належить до світської іделології, за віросповіданням - християнин, що може бути сприйнято в країні походження як зрада та вбито його.

За результатами розгляду матеріалів справи ОСОБА_1 № 2019 DP 0005 головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Дніпропетровській області підготовлено письмовий висновок 2019 року про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначено, що прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13 вересня проведена додаткова співбесіда, яка відображена у протоколі співбесіди № 2019 DP 0005. Під час співбесіди позивач стверджував, що побоюється повертатися до своєї країни походження, якщо в місті проходять воєнні дії, то християн одразу вбивають. На підтвердження того, що позивач є християнин, останній зазначив про носіння хрестика, інших причин не зазначено.

Рішенням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.11.2019 року № 399-19 встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні, у зв`язку з чим відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирії ОСОБА_1 .

Про означене рішення головне управління ДМС поінформувало позивача повідомленням від 28.11.2019 року № 13-19

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до пунктів 1 та 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За приписами ч. 1 ст. 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 5 статті 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення ДМС № 399-19 від 20.11.2019 р., яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято на підставі абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до ч. 3 ст.10 Закону № 3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Як визначено п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і були задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов`язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Відповідно до п. 170 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подання клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті. Якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара, яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову, може з урахуванням усіх інших вимог визначення бути розцінена як переслідування.

В розглядуваному випадку в заяві та в протоколах співбесід позивачем зазначено, що він не може повернутися додому, оскільки в країні походження почався військовий конфлікт та порушуються прав людини. Крім того, позивач змінив віру на християнство, що негативно сприйме його народ при його поверненні в країну його походження.

Згідно з п. 167 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації об`єднаних націй у справах біженців (відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосується статусу біженця) дезертирство, завжди і у всіх країнах, обов`язкова чи не обов`язкова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання відрізняється в залежності від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування.

Побоювання переслідувань або покарання за зміну віри - не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.

Відтак, обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає необґрунтованими доводи позивача, про неможливість повернення до країни походження через наявність в ній військового конфлікту, можливого переслідування через зміни своєї релігії з мусульманства на християнство, оскільки, на думку позивача, це великий гріх в країні його походження.

Відтак, посилання позивача на наявність обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань у разі повернення до країни походження не підтверджені належними, достатніми доказами.

З огляду на викладене, суд зробив висновок, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесід останньої із посадовими особами відповідача, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Сирії жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.

Із врахуванням викладеного та наведених вище норм законодавства, суд вважає, що рішення ДМС України від 28.11.2019 року № 399-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.ст.8, 9 Кодексу адміністративного судочинства України усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом, а розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом частин 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд прийшов до висновку, що поданих сторонами доказів достатньо для встановлення обставин справи та для ухвалення судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст.90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи усі вищенаведені обставини справи, завдання та принципи адміністративного судочинства, суд вважає, що у посадової особи Державної міграційної служби України при прийняті відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту були достатні підстави для прийняття оскаржуваної відмови за результатами розгляду особової справи № 2019 DP 0005 та посадова особа Державної міграційної служби України діяла в межах повноважень, визначених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" а саме: передбачених пунктом 1 та пунктом 13 частини 1 статті 1 цього Закону , тому позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви громадянина Сирії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ), третя особа - головне управління Держаної міграційної служби України в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. Липського, 7, ) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук