Справа № 826/16288/17
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2020-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Шевченківського районного суду м. Києва на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Голови Шевченківського районного суду м. Києва, третя особа: Шевченківський районний суд м. Києва про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зобов`язання поновити на роботі,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Голови Шевченківського районного суду м. Києва, третя особа: Шевченківський районний суд м. Києва, в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ Голови Шевченківського районного суду міста Києва від 17.11.2017 року № 02-04-К-261 "Про відрахування зі штату суду судді ОСОБА_1.";

- зобов`язати Голову Шевченківського районного суду міста Києва поновити її на посаді судді Шевченківського районного суду міста Києва.

Підставою позову зазначено те, що рішення Вищої ради правосуддя від 31.10.2017 року про звільнення її з посади судді було оскаржено в судовому порядку, а також те, що її звільнення передувало винесенню самого наказу про звільнення, оскільки її відраховано із штату суду 31.10.2017 року, а наказ про звільнення видано 17.11.2017, що не відповідає ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України. Оскільки оскаржуваний наказ є незаконним, то відповідно до ст. 235 КЗпП України вона має бути поновлена на посаді судді.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 травня 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано наказ Голови Шевченківського районного суду міста Києва від 17.11.2017 року у частині відрахування ОСОБА_1 зі штату Шевченківського районного суду міста Києва.

Зобов`язано Голову Шевченківського районного суду міста Києва зарахувати ОСОБА_1 у штат Шевченківського районного суду міста Києва.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову в іншій частині.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Шевченківський районний суд м. Києва подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове судове рішення, яким в адміністративному позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі Відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Відповідач зазначає, що в юридичному розумінні вимоги ч. 1, 2 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власником або уповноваженим ним органом щодо звільнення судді з посади у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 131 Конституції України є Вища рада правосуддя, а не голова Шевченківського районного суду міста Києва. Також, Відповідач звертає увагу на те, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 січня 2019 року по справі № 800/556/17 скасовано рішення Вищої ради правосуддя від 31 жовтня 2017 року № 3525/0/15-17 «Про звільнення ОСОБА_1 , з посади судді Шевченківського районного суду м. Києва на підставі пункту 3 частини 6 статті 126 Конституції України». В даному випадку надана Позивачем вищезазначена постанова не містила приписів щодо її поновлення на посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва, а відтак не могла бути підставою для винесення головою Шевченківського районного суду м. Києва відповідного наказу, як про зарахування позивача до штату Шевченківського районного суду м. Києва, так і скасування попереднього наказу від 17 листопада 2017 року про відрахування ОСОБА_1 зі штату суддів цього суду.

Позивачкою подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства. Крім того, Позивачка звертає увагу на те, що предмет спору у даній справі саме поновлення на посаді і судом першої інстанції було вирішено питання про поновлення на посаді, судом не було зобов`язано Відповідача призначити Позивача на посаду судді , а лише здійснено заходи по відновленню порушеного права - відновлення попереднього становища до порушення, в даному випадку - поновлення на посаді.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що Позивачка призначена на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва Указом Президента України від 13.07.2010 року № 767/2010 та відповідно до наказу від 26.08.2010 року № 1.5-7 про зарахування до штату суду почала виконувати свої обов`язки з 26.08.2010 року. П`ятирічний строк повноважень судді закінчився у Позивачки 13.07.2015 року.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 31.10.2017 року № 3525/0/15-17 Позивачка звільнено з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України (вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді).

На підставі зазначеного рішення Вищої ради правосуддя, яке надійшло до Шевченківського районного суду міста Києва 17.11.2017 року, та ч. 2 ст. 24 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Відповідачем прийнято наказ від 17.11.2017 року № 02-04-К-261 про відрахування Позивачки із штату Шевченківського районного суду міста Києва з 31.10.2017 року, а також виплату грошової компенсації за невикористані частини щорічної основної і додаткової відпусток.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 31.01.2019 року у справі № 800/556/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконними і скасування рішення задоволено адміністративний позов Позивачки і скасовано рішення Вищої ради правосуддя від 31.10.2017 року № 3525/0/15-17.

Позивачка зверталася до Шевченківського районного суду міста Києва із заявами про зарахування до штату цього суду у зв`язку із скасуванням рішення про її звільнення, у відповідь на які Відповідач повідомляв про те, що питання поновлення на посаді не було предметом судового провадження у справі № 800/556/17, а у постанові Великої Палати Верховного Суду відсутнє відповідне зобов`язання Голови Шевченківського районного суду міста Києва видати наказ, а також послався на перебування у провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва цієї справи.

Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що національне законодавство не містить правового механізму поновлення особи на посаді судді в разі незаконного звільнення і не передбачає прийняття уповноваженим органом (посадовою особою) повторного рішення про призначення на посаду судді або про поновлення на посаді судді у разі скасування рішення про звільнення з посади судді. Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність, на час розгляду справи, підстав для визнання протиправним і скасування оскаржуваного наказу в частині відрахування позивача із штату суду. Вимога про зобов`язання Відповідача поновити Позивача на посаді судді не підлягає задоволенню, оскільки належним і ефективним способом захисту порушеного права є зобов`язання Відповідача зарахувати Позивача у штат суду, з приводу чого законодавство наділило Відповідача відповідними повноваженнями. У зв`язку з цим та згідно із ч. 2 ст. 9 КАС України суд першої інстанції вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог і зобов`язати Відповідача зарахувати Позивача у штат суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч. 2 ст. 112 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 1402) рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя у порядку, встановленому Законом України "Про Вищу раду правосуддя".

Згідно з ч. 4 ст. 116 Закону № 1402 суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Закону України від 21.12.2016 року № 1798-VIII "Про Вищу раду правосуддя" оскарження рішення Вищої ради правосуддя не зупиняє його виконання, якщо інше не визначено законом.

Пунктом 4 частини 1 статті 24 Закону № 1402 визначено, що голова місцевого суду видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ.

Судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішення Вищої ради правосуддя від 31 жовтня 2017 року № 3525/0/15-17 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини 6 статті 126 Конституції України» є належним, допустимим і достатнім доказом на підтвердження факту звільнення Позивачки компетентним органом з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва, який вказує на наявність у Відповідача підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону № 1402, для прийняття оскаржуваного наказу про відрахування Позивачки із штату цього суду.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, оскарження Позивачкою рішення Вищої ради правосуддя до суду не зупиняло його виконання, а та обставина, що вказане рішення отримано Відповідачем 17.11.2017 року, після відповідного звернення Відповідача до Вищої ради правосуддя, обґрунтовує неможливість прийняття оскаржуваного наказу раніше.

Разом з цим, посилання Позивачки на ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України якими встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку у день звільнення, а також твердження Позивачки про те, що її звільнення передувало самому наказу про звільнення, оскільки у трудовій книжці зазначено про відрахування із штату 31.10.2017 року, а наказ прийнято 17.11.2017 року, суд першої інстанції обґрунтовано вважав помилковим тому, що рішення про звільнення Позивачки з посади судді 31.10.2017 року прийнято не Відповідачем, який не має для цього повноважень, а Вищою радою правосуддя, натомість оскаржуваний наказ не про звільнення, а про відрахування зі штату суду, з чим погоджується колегія суддів.

При цьому, факт скасування Великою Палатою Верховного Суду вищевказаного рішення Вищої ради правосуддя про звільнення Позивачки з посади судді свідчить, що підстава відрахування Позивачки із штату суду відпала.

Проте, національне законодавство не містить правового механізму поновлення особи на посаді судді в разі незаконного звільнення і не передбачає прийняття уповноваженим органом (посадовою особою) повторного рішення про призначення на посаду судді або про поновлення на посаді судді у разі скасування рішення про звільнення з посади судді.

Частиною 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За приписами ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Виходячи із даної конституційної гарантії захисту особи від незаконного звільнення, зважаючи на скасування судом рішення про звільнення Позивача з посади судді і відсутність у законодавстві вимоги повторного прийняття рішення про призначення на посаду судді або поновлення на посаді судді у разі скасування рішення про звільнення з посади судді, а також, беручи до уваги повноваження голови місцевого суду, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зарахування Позивача у штат суду, з чим погоджується колегія суддів.

Оскільки підстави звернення Позивачки з відповідною заявою до Відповідача, виникли після набрання законної сили постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 800/556/17, а Відповідачем не було скасовано чи змінено оскаржуване рішення і не зараховано Позивачку у штат суду, оскаржуваний наказ у частині відрахування Позивачки із штату суду є перешкодою для остаточного поновлення Позивачки на посаді судді, то така (перешкода) не може вважатися виправданою за встановлених судом обставин і такого правового регулювання.

Посилання Шевченківського районного суду міста Києва в своїй апеляційній скарзі на відсутність у постанові Великої Палати Верховного Суду зобов`язання поновити Позивачку на посаді судді чи винести наказ про зарахування до штату суду є безпідставними та такими, що не узгоджуються з нормами процесуального законодавства.

Крім цього, відсутність правового механізму поновлення на посаді судді в разі незаконного звільнення, на переконання суду першої інстанції, не може бути перешкодою для реалізації громадянами своїх прав, свобод чи інтересів і не може тлумачитися не на користь особи, захист прав якої гарантований державою, з чим також погоджується колегія суддів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що положеннями статті 128 Конституції України, на яку посилається Шевченківський районний суд м. Києва визначено порядок призначення на посаду судді, а не про поновлення на посаді.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для визнання протиправним і скасування оскаржуваного наказу в частині відрахування Позивачки із штату суду та зарахування Позивачки у штат Шевченківського районного суду м. Києва, з чим погоджується колегія суддів.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Також, колегія суддів враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Шевченківського районного суду м. Києва викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення в частині оскаржуваної частини постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в цій частині не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в зазначеній частині - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Шевченківського районного суду м. Києва залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко

Повний текст складено 28.01.2020 року.