Справа № 340/3258/19
Суддя: Г.П. Казанчук
Дата ухвалення: 2020-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року м. Кропивницький Справа № 340/3258/19

Кіровоградський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Казанчук Г.П. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язати вчинити дії, -

ВИКЛАД ОБСТАВИН:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправну бездіяльність Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області (юридична адреса: вул. Дворцова, 9 в м. Кропивницький, 25006, ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , індексації грошового забезпечення за період з 01.10.2014 року по 24.04.2017 року (день закінчення перебування в розпорядженні начальника Управління та останнього грошового забезпечення);

- визнати протиправну бездіяльність Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області (вул. Дворцова, 9 в м. Кропивницький, 25006, ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік;

- зобов`язати Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області (юридична адреса: вул. Дворцова, 9 в м. Кропивницький, 25006, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , індексацію грошового забезпечення з 01.10.2014 року по 24.04.2017 (день закінчення перебування в розпорядженні начальника Управління) виходячи з останнього грошового забезпечення по посаді начальника міського відділу;

- зобов`язати Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області (вул. Дворцова, 9 в м. Кропивницький, 25006, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік, виходячи з останнього грошового забезпечення по посаді начальника міського відділу станом на 24.04.2017 (день закінчення перебування в розпорядженні начальника Управління).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що наказом Служби безпеки України від 21.07.2017 р. №814-ОС його було звільнено з військової служби за підпунктом «а» пункту 61 (у запас СБУ), підпунктом «г» пункту 62 та пунктом 88-1 (у зв`язку з скороченням штатів або проведення організаційних заходів під час дії особливого періоду). В подальшому відповідно до наказу № 166-ос від 03.08.2017 р. «По особовому складу» був виключений із списків особового складу Управління СБУ в Кіровоградській області. Разом з тим позивач стверджує, що нарахування та виплата грошового забезпечення проводилося відповідачем не в повному обсязі, зокрема, за період проходження служби з 01.10.2014 р. по день виключення зі списків особового складу індексація грошового забезпечення відповідачем йому не виплачувалась. Позивач також зазначає, що 14.11.2019 р. він звертався до відповідача із заявою, в якій просив надати інформацію щодо нарахованої та виплаченої йому індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби в УСБУ в Кіровоградській області. Однак, у відповідь отримав відмову, оформлену листом від 27.11.2019 р. №61/Д-361/17. Вважаючи таку бездіяльність відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся з відповідними позовними вимогами до суду.

Також в позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що з часу набуття ним статусу учасника бойових дій (2015 рік) і до звільнення з військової служби він не користувався додатковою відпусткою передбаченою пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Вказав, що 25.09.2019 р. він звернувся до УСБУ в Кіровоградській області із відповідною заявою про виплату компенсації за невикористані 42 дні додаткової відпустки як учаснику АТО, проте відповідач відмовив у задоволені заяви та зазначив про відсутність підстав для виплати відповідної компенсації за вказану відпустку.

Ухвалою судді від 23.12.2019 р. позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.1-2).

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву відповідно до якого позовні вимоги не визнаються в повному обсязі (а.с.39-41). Зазначає, що у період з 01.10.2014 по 24.04.2017 позивачу нараховані суми індексації не виплачувалися у зв`язку з обмеженістю бюджетного фінансування та відсутність бюджетних асигнувань на здійснення виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовців СБ України. Тому, враховуючи вищевикладене, можливості здійснити виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 були відсутні, а тому вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльності Управління при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення є необґрунтованими та такими, що не відповідають приписав бюджетного законодавства України і дійсним обставинам справи.

Щодо позовних вимог про відшкодування позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій представник відповідача у відзиві вказує на відсутність на це правових підстав. Наголошує на тому, що з урахуванням дії в Україні особливого періоду, грошова компенсація як соціальна гарантія може бути виплачена у разі наявності відповідного права на відпустки, однак позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за неотриману додаткову відпустку, оскільки пунктом 19 статті 10-1Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" припинено надання військовослужбовцям додаткової відпустки. При цьому, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, у рік звільнення зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки працівникам, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. Оскільки додаткова відпустка учасникам бойових дій відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» не має обов`язкового щорічного характеру, вона не надається у наступному році у разі її невикористання в минулому році, зокрема, після закінчення дії особливого періоду, з урахуванням норм статті 10-1 Закону. Відтак, позовні вимоги, на думку відповідача, задоволенню не підлягають.

Позивачем до суду подано відповідь на відзив (а.с.49-53), відповідно до змісту якого із відзивом відповідача не погоджується. Зазначає, що доводів позовної заяви обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву, не спростовують. Більш того вказує, що відомості у відзиві не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на законі.

Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, надані докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Наказом голови Служби безпеки України №70-ос від 22.08.2003 р. ОСОБА_1 (надалі - позивач) прийнятий на військову службу в Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області.

Відповідно до наказу т.в.о. голови Служби безпеки України від 05.08.2016 року № 963-ОС, позивача зараховано у розпорядження за підпунктом «б» пункту 48 (у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів) з 05.08.2016 р. до 05.11.2016 р. по посаді начальника міського відділу (полковник). Відповідно до пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 р. №1262/2007 - термін перебування в розпорядженні начальника Управління продовжено до 24.04.2017 р.

Наказом Служби безпеки України від 21.07.2017 р. №814-ОС позивача було звільнено з військової служби за підпунктом «а» пункту 61 (у запас СБУ), підпунктом «г» пункту 62 та пунктом 88-1 (у зв`язку з скороченням штатів або проведення організаційних заходів під час дії особливого періоду). В подальшому відповідно до наказу № 166-ос від 03.08.2017 р. «По особовому складу» останній був виключений із списків особового складу Управління СБУ в Кіровоградській області.

Таким чином, ОСОБА_1 з 22.08.2003 р. по 03.08.2017 р. проходив військову службу за контрактом осіб офіцерського складу в органах Служби безпеки України на різних посадах в Управлінні Служби безпеки України в Кіровоградській області, вислуга років якого склала 14 років 10 місяців 12 днів (календарна), 9 місяців 20 днів (пільгова), разом 15 років 8 місяців 02 дні (загальна вислуга).

Також ОСОБА_1 , під час проходження військової служби приймав безпосередню участь у бойових діях в зоні проведення АТО, має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 19.11.2015 р., копію якого надано до суду (а.с.16).

Вказані обставини сторонами не заперечувались.

25.09.2019 р. позивачем була подана заява до Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області (надалі - відповідач) щодо виплати компенсації за невикористані 42 дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017 роки (а.с.23-24).

26.10.2019 р. відповідач листом-відповіддю №61/Д-297/17 відмовив ОСОБА_1 у виплаті вказаної компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за вказаний у заяві період (а.с.25-26). Зокрема, вказаним листом-відмовою повідомлено позивача, що згідно роз`яснень Фінансово-економічного управління СБ України, частиною сімнадцятою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям не надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» для учасників бойових дій. При цьому, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, у рік звільнення зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки працівникам, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. Оскільки додаткова відпустка учасникам бойових дій відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» не має обов`язкового щорічного характеру, вона не надається у наступному році у разі її невикористання в минулому році, зокрема, після закінчення дії особливого періоду, з урахуванням норм статті 10-1 Закону. Відтак, враховуючи положення статті24 Закону України «Про відпустки» підстав для виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій не вбачається.

Також 14.11.2019 року позивачем подана заява відповідачу щодо надання інформації про виплату та нарахування індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби в УСБУ в Кіровоградській області (а.с.22).

На вказану заяву УСБУ в Кіровоградській області надано лист-відповідь від 27.11.2019 р. №61/Д-361/17, в якому повідомило, що в період проходження військової служби з 22.08.2003 р. по 30.09.2014 р. ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась індексація грошового забезпечення відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078. Натомість в зв`язку з обмеженістю бюджетного фінансування та відсутності бюджетних асигнувань на здійснення виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовців СБ України, у період з 01.10.2014 р. по день звільнення (03.08.2017 р.) індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 не виплачувалась (а.с.29-30).

Позивач не погоджуючись із такими відмовами, звернувся до суду з даним позовом.

Отже, у даній справі бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій є предметом спору, який передано на розгляд адміністративного суду.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність щодо не проведення індексації грошового забезпечення та зобов`язання нарахувати та виплатити суму індексації, суд зазначає наступне.

Згідно статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03 липня 1991 року № 1282-XII (далі - Закон № 1282-XII) визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Статтею 4 Закону № 1282-XII передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення регулюються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок №1078).

У пункті 1-1 Порядку №1078 визначено, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 №491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Пунктом 4 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію доходу (в т.ч. й заробітної плати) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Слід зазначити, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці та відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Суд відхиляє доводи відповідача стосовно того, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів через їх безпідставність, оскільки положеннями Закону №1282-XII та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації, проте виплата індексації не ставиться у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується відповідач, відсутні кошти на індексацію грошового забезпечення.

Крім того, суд зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17.

Відповідачем до суду подано довідку №61/17/293 від 27.12.2019 р. (а.с.45), згідно змісту якої індексація грошового забезпечення позивача в період з 01.10.2014 року по 24.04.2017 року не виплачувалась.

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про протиправність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за вказаний період.

Стосовно вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити суму індексації грошового забезпечення виходячи з останнього грошового забезпечення на посаді начальника міського відділу, суд зазначає таке.

Згідно пункту 23 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Тобто вимога про зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.10.2014 року по 24.04.2017 р. є похідною вимогою від визнання протиправною бездіяльність щодо своєчасного не проведення індексації грошових сум, а тому вона підлягає задоволенню.

Проте, позивач просить провести нарахування індексації "виходячи з останнього грошового забезпечення по посаді начальника міського відділу", таке формулювання, як на думку суду є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, з огляду на наступне.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Проте, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року), вбачається, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

В суді відсутній спір щодо розміру такої індексації, а тому зазначення у позовних вимогах бази обрахунку є недоречним через встановлення те, що відповідач взагалі не здійснював жодного нарахування індексації грошового забезпечення позивача.

Згідно статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають саме грошові доходи, які вже одержані позивачем як грошове забезпечення, тобто, сама грошового забезпечення вже нарахована позивачу у період з 01.10.2014 р. по 24.04.2017 р., а тому визначення бази обрахунку є недоречним через відсутність спору в цій частині.

Таким чином, з огляду на те, що позивач має право на індексацію отриманого ним грошового забезпечення, враховуючи також те, що вказана індексація в період з 01.10.2014 р. по 24.04.2017 р. (період вказаний позивачем в позовних вимогах) позивачу не нарахована та не виплачена, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.10.2014 року по 24.04.2017 р., а тому позовні вимоги в такій редакції підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування грошової компенсації за невикористані дні відпустки та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за не використану відпустку як учаснику бойових дій за 2015 р., 2016 р. та 2017 р., суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до пункту 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 р. №3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Так, статтею 162 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 р. №504/96-ВР встановлено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

На підставі частини 8 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. №2011-ХІІ (далі за текстом - Закон №2011) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Частиною 17 статті 101 Закону №2011 визначено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з частини 18 статті 101 Закону №2011 в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

З огляду на частину 19 статті 101 Закону №2011 надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 р. №3543-ХІІ та Законі України "Про оборону України" від 06.12.1991 р. №1932-ХІІ.

Таким чином, під час особливого періоду з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію припиняється надання військовослужбовцям додаткової відпустки передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та статті 162 Закону України "Про відпустки".

Разом з тим, відповідно до частини 14 статті 101 Закону №2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Із системного аналізу зазначених норм суд дійшов висновку, що припинення надання відпустки під час особливого періоду не свідчить про втрату особою права на таку відпустку, оскільки у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період. Тобто право на додаткову відпустку може бути реалізовано особою одним із двох способів: шляхом безпосереднього отримання такої відпустки або ж шляхом виплати грошової компенсації за невикористану відпустку.

Суд враховує, що під час дії особливого періоду лише припиняється фактичне надання військовослужбовцям додаткових відпусток, зокрема передбачених пункту 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та статті 162 Закону України "Про відпустки", що є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на безпосереднє використання додаткової відпустки. Однак обмеження щодо одного із двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, гарантованого пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та статті 162 Закону України "Про відпустки".

При цьому суд зауважує, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки та невикористані дні додаткової відпустки, в т. ч. й додаткової відпустки як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Викладене узгоджується з висновками Верховного Суду наведеними у рішенні від 16 травня 2019 року за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18 (провадження №Пз/9901/4/19) та висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 21 серпня 2019 року у зазначеній справі.

Відтак, при звільненні з військової служби ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2017 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно довідки Управління СБ України в Кіровоградській області №61/17/295 від 27.12.2019 р. грошова компенсація за дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки», за 2015-2018 року ОСОБА_1 не виплачувалась (а.с.46).

Таким чином позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 роки й відповідно зобов`язання нарахувати та виплатити йому таку компенсацію є обґрунтованими, а тому такі також підлягають задоволенню.

Проте, позивач просить зобов`язати нарахувати грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки "виходячи з останнього грошового забезпечення по посаді начальника міського відділу", таке формулювання, як на думку суду є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, з огляду на висновок суду, описаний в даному рішенні вище.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред`явленого позову, а відповідачем доводи позовної заяви не були спростовані, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно пунктом 5 частини статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 р. №3674-VI позивач звільнений від сплати судового збору (а.с.16). Доказів понесення інших судових витрат позивачем до суду не надано.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 263 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язати вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.10.2014 року по 24.04.2017 року.

Зобов`язати Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області (вул. Дворцова, 9 в м. Кропивницький, 25006, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) індексацію грошового забезпечення з 01.10.2014 року по 24.04.2017 року.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік.

Зобов`язати Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області (вул. Дворцова, 9 в м. Кропивницький, 25006, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік.

В задоволенні решти позовних вимоги відмовити.

Копію рішення суду направити сторонам у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Кіровоградський окружний адміністративний суд, у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Г.П. Казанчук