Справа № 640/19924/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2020 року м. Київ № 640/19924/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції у місті Києві

про зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві (надалі - відповідач), адреса: 01601, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 15, в якій позивач просив суд:

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в місті Києві перевірити належним чином заяву ОСОБА_1 від 11 червня 2019 року вх. №С-1136оп та письмово повідомити про результати перевірки;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в місті Києві на користь ОСОБА_1 77494,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що після закінчення строку його вкладів у акціонерному товаристві «Таскомбанку» у квітні 2018 року, він розмістив отримані кошти їх у іншій банківській установі, уклавши чотири фактично однакових договорів банківських вкладів на користь різних осіб на строк один рік з щомісячною виплатою процентів.

Через чотири місяці, а саме, 10 липня 2018 року працівники банку, як вказує позивач, незаконно розірвали всі договори, не повідомивши про це позивача, а також відмовились надавати йому копію рішення Правління №21 від 06 липня 2018 року про розірвання всіх укладених договорів.

В 2018 році позивач подав до суду від імені чотирьох вкладників Банку чотири фактично однакові позиви до Банку з вимогами скасувати незаконне рішення Банку від 06 липня 2018 року про розірвання договорів, на підставі яких були відкриті провадження у справах.

Після закінчення строків, на які були внесені вклади, в квітні 2019 року Банк повернув позивачу частину його коштів, при цьому, не нарахував і не виплатив йому проценти по чотирьох вкладах на загальну суму 77494,00 грн.

Після початку розгляду судових справ, як вказано у позовній заяві, працівники Банку почали надсилати на його вказаний в депозитних договорах номер телефону різні анонімні смс-повідомлення, які всі закінчувались словами «Оператор не відповідає за зміст СМС», зокрема, 11 березня 2019 року о 15 годині 31 хвилину позивач отримав чергове 16-те анонімне смс-повідомлення з таким змістом: «Вас чекає наряд Національної поліції за адресою Дегтярівська, 27 Т! Оператор не відповідає за зміст смс».

З метою встановлення відправників смс-повідомень та звернення до суду з відповідним позовом, 11 червня 2019 року за вх.№С-1136оп позивач подав до Головного управління Національної поліції у місті Києві заяву щодо відправника смс-відправлень, в якій просив, посилаючись на частину 2 статті 34 Конституції України, перевірити заяву позивача належним чином та письмово повідомити, з яких пристроїв позивачу вони були надіслані, повідомити відповідні номери пристроїв та імена власників пристроїв.

Проте, як вказує позивач, відповідач не перевірив належним чином його заяву та не повідомив письмово про результати її перевірки, чим заподіяв позивачу значної моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та яку останній оцінює у 77494,00 грн.

Зазначені вище обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо визнання дій слідчого протиправними, а тому, за доводами представника відповідача, відсутні правові підстави для покладання обов`язку з відшкодування шкоди.

Також, представник відповідача зазначив, що позивачем не доведено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, також позивачем не вказано, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з яких міркувань він представник відповідача також послався й на те, що позивачем не доведено причинного зв`язку між його стражданнями та діями відповідача.

На підставі викладених вище обставин, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись з твердженнями представника відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, позивач у відповіді на відзив послався на те, що відповідачем порушені строки надання відзиву на позовну заяву, а також зазначив, що відзив не має ніякого відношення до його позовної заяви, а тому просив задовольнити заявлені ним позовні вимоги.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення регулює Закон України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР, в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин (надалі - Закон України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР).

У відповідності до частини 1 статті 1 Закону України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 цього ж Закону передбачено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

У відповідності до статті 4 Закону України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Згідно з положеннями частин 1, 4, 6 та 7 статті 5 Закону України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення може бути усним чи письмовим.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

У відповідності до частини 1 статті 7 Закону України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Частинами 1, 3 та 4 статті 15 Закону України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Статтею 18 цього ж Закону визначені права громадянина при розгляді його заяви чи скарги, зокрема, громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Абзацами 1, 3, 4, 5, 6 частини 1 статті 19 Закону України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР визначено обов`язок органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб в межах своїх повноважень об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Частиною 1 статті 20 Закону України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Так, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 11 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Національної поліції у місті Києві з заявою «щодо відправника смс-повідомлень», в якій з метою подальшого звернення до суду позову до банку, керуючись частиною 2 статті 34 Конституції України, просив перевірити його заяву належним чином та письмово повідомити, з яких пристроїв йому були надіслані вказані у заяві 16 смс-повідомлень, а також повідомити відповідні номери пристроїв, імена власників пристроїв та імена відправників смс-повідомлень (по можливості) (Т.1, арк. 7).

Суд звертає увагу, що вказана заява, як зазначає позивач у своїй позовній заяві та як вбачається з її самого змісту, складена та подана до Головного управління Національної поліції у місті Києві саме в порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР, а не в порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Наведене в сукупності дозволяє суду дійти висновку, що відповідач мав надати позивачу відповідь саме за результатами розгляду заяву, поданої відповідно до Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР.

Між тим, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що Головним управлінням Національної поліції у місті Києві взагалі була надана відповідь на заяву ОСОБА_1 від 11 червня 2019 року.

В той же час, зі змісту відзиву на позовну заяву вбачається, що представник відповідача заперечує виключно проти задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, посилаючись при цьому на положення законодавства, яке регулює відносини між особою та слідчими органами в порядку кримінального процесуального законодавства України, проте, будь-яких доказів того, що заява ОСОБА_1 від 11 червня 2019 року була зареєстрована Головним управлінням Національної поліції у місті Києві, як заява, подана в порядку Кримінального процесуального кодексу України, представником відповідача не надано.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем не виконано вимоги Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР , зокрема, не надано відповіді на заяву позивача від 11 червня 2019 року у порядку та строки, встановлені цим Законом, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про протиправність дій останнього в цій частині.

З урахуванням заявлених позовних вимог, а також з метою повного захисту порушених прав позивача, керуючись частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції у місті Києві, які полягають у нерозгляді заяви ОСОБА_1 від 11 червня 2019 року, а також про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо зобов`язання відповідача вчинити дії та про наявність правових підстав для їх задоволення, але у наступній редакції: зобов`язати Головне управління Національної поліції у місті Києві розглянути заяву ОСОБА_1 від 11 червня 2019 року у порядок та спосіб, встановлені Законом України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №323/96-ВР.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача заподіяної моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 25 Закону України від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР у разі задоволення скарги орган або посадова особа, які прийняли неправомірне рішення щодо звернення громадянина, відшкодовують йому завдані матеріальні збитки, пов`язані з поданням і розглядом скарги, обґрунтовані витрати, понесені у зв`язку з виїздом для розгляду скарги на вимогу відповідного органу, і втрачений за цей час заробіток. Спори про стягнення витрат розглядаються в судовому порядку.

Громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Відповідно до частин 1-2 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі статтею 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

За приписами пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Тобто, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, з яких вбачається, що позивач звертався за допомогою, у зв`язку з душевними стражданнями, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 77494,00 грн.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 768,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції у місті Києві, які полягають у нерозгляді заяви ОСОБА_1 від 11 червня 2019 року.

3. Зобов`язати Головне управління Національної поліції у місті Києві (01601, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 15, ) розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) від 11 червня 2019 року у порядок та спосіб, встановлені Законом України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №323/96-ВР.

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в місті Києві (01601, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 15, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова