Справа № 1.380.2019.003908
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.003908
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, головуючий суддя Гавдик З.В., секретар судового засідання Василько А.В., розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за

позовом ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2
до Виконавчого комітету Львівської міської ради, представник Гриниха Х.А. за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3
про визнання протиправним та нечинним рішенням в частині, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом, в якому просила:

- Визнати протиправним та нечинним п. 4.8 Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А.Міцкевича, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 03 грудня 2018 року №1278 «Про затвердження Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А.Міцкевича», в частині видачі перепустки на право в`їзду транспортних засобів категорії «В» у пішохідну зону на один автомобіль для одного житлового приміщення (квартири, житлового будинку);

- Зобов`язати виконавчий комітет Львівської міської ради опублікувати оголошення про відкриття провадження в адміністративній справі про оскарження рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03 грудня 2018 року №1278 в частині видачі перепустки на право в`їзду транспортних засобів категорії «В» у пішохідну зону на один автомобіль для одного житлового приміщення (квартири, житлового будинку;

- Зупинити дію п. 4.8 Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А.Міцкевича, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 03 грудня 2018 року №1278 «Про затвердження Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону

центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А. Міцкевича», в частині видачі перепустки на право в`їзду транспортних засобів категорії «В» у пішохідну зону на один автомобіль для одного житлового приміщення (квартири, житлового будинку).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Крім позивача, співвласниками вказаної квартири є її батьки - батько ОСОБА_4 та мати - ОСОБА_5 . Позивач та інші співвласники квартири за адресою: АДРЕСА_1 , постійно проживають у цій квартирі та зареєстровані за вказаною адресою.

У власності мешканців квартири за вказаною адресою перебувають два транспортних засоби: автомобіль легковий «PEUGEOT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 , та автомобіль легковий «GEELY», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить батьку позивача ОСОБА_4 .

Відповідно до ухвали Львівської міської ради від 27.06.1996 року №390 «Про створення пішохідної зони в центральній частині міста», пішохідною зоною центральної частини м. Львова визначено ту центральну частину, яка обмежена просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл, А. Міцкевича. Таким чином, площа Ринок з 1996 року входить до пішохідної зони центральної частини м. Львова та на проїзд транспортних засобів у ній встановлено обмеження, визначені Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306 (з наступними змінами та доповненнями).

У подальшому Львівською міською радою та її виконавчим органом приймалось ряд нормативно-правових актів, якими встановлено порядок в`їзду транспортних засобів різних видів у вказану пішохідну зону.

Зокрема, відповідно до Порядку в`їзду транспортних засобів мешканців міста у пішохідну зону центральної частини Львова, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.02.2011 року №206 (зі змінами та доповненнями), право на в`їзд автотранспорту на територію пішохідної зони надавалось мешканцям, та іншим визначеним особам при наявності технічного паспорта на автомобіль та посвідчення водія.

Аналогічне положення було закріплено і в Порядку регламентованого в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А. Міцкевича, затвердженому рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 05.12.2014 року №929 (з наступними змінами та доповненнями), п.11 якого визначалось, що право в`їзду без права стоянки та паркування автотранспорту (крім спеціально відведених для цього місць, вказаних у додатку 1) на територію пішохідної зони надається мешканцям, які проживають та зареєстровані на території пішохідної зони, а також власникам житлових приміщень, які знаходяться на території пішохідної зони, та іншим визначеним особам при наявності технічного паспорта на автомобіль та посвідчення водія. Вказані в цьому пункті транспортні засоби відносяться до категорії «В».

Позивач зазначає, що для мешканців, які проживають та зареєстровані на території пішохідної зони центральної частини міста Львова, а також власників житлових приміщень, які знаходяться на території пішохідної зони, не було жодних обмежень щодо кількості в`їзду належних їм транспортних засобів на територію пішохідної зони, що відповідало Правилам дорожнього руху.

Для реалізації права на в`їзд транспортних засобів, мешканці, які проживають та зареєстровані на території пішохідної зони центральної частини міста Львова, а також власників житлових приміщень, з 2011 року мали отримати перепустку відповідного зразка, у якій додатково вказувалась зона паркування для транспортного засобу.

Позивачу, як мешканцю центральної частини міста Львова та власнику житла у пішохідній зоні, на належний на праві власності автомобіль легковий «PEUGEOT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , віднесений до категорії «В», було видано перепустку №171 із визначенням зони паркування №3, строком дії з 01.08.2018 року до 01.08.2019 року. Батьку позивача ОСОБА_6 , який разом з позивачем є співвласником житла у пішохідній зоні та проживає з позивачем в одній квартирі, на належний йому на праві власності автомобіль легковий «GEELY», реєстраційний номер НОМЕР_2 , віднесений до категорії «В», було видано перепустку №200 із визначенням зони паркування №3, строком дії з 01.08.2018 року до 01.08.2019 року.

У зв`язку з закінченням 01.08.2019 року терміну дії виданої позивачу перепустки №171 на в`їзд у центральну пішохідну зону м. Львова, ОСОБА_1 звернулась до ЛКП «Ратуша-Сервіс», за отриманням перепустки на наступний термін. За результатом звернення позивачу видано перепустку №В-3-С-307 на автомобіль легковий «PEUGEOT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , строком дії з 10.07.2019 року до 10.07.2021 року.

Разом з тим, батьку позивача ОСОБА_6 за його зверненням про видачу перепустки на новий термін від 06.07.2019 року відмовлено у видачі перепустки з тих підстав, що відповідно до п.4.8. Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №1287 від 03.12.2018 року, перепустка на право в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону м. Львова видається тільки на один автомобіль для одного житлового приміщення.

З врахуванням морально-етичних положень та сімейних взаємовідносин між позивачем і батьком, для усунення обмежень у користування транспортним засобом ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 змушена була відмовитись від виданої їй перепустки на належний їй на праві власності автомобіль на користь свого батька, про що подала 18.07.2019 року відповідну заяву ЛКП «Ратуша-Сервіс».

Таким чином, у зв`язку з прийняттям відповідачем від 03.12.2018 року №1287, п.4.8 якого визначено, що для в`їзду у пішохідну центральну частину м. Львова може бути видано лише одну перепустку перепусток на один автомобіль для одного житлового приміщення (квартири, житлового будинку), з 01.08.2019 року матиме місце обмеження права позивача на користування належним на праві власності автомобілем, в тому числі заборона доїзду до помешкання позивача та можливості використання автомобіля для різних житлово-побутових потреб. При цьому, до моменту отримання відмови батьком ОСОБА_7 у видачі перепустки на в`їзд у пішохідну центральну частину м. Львова, тобто до 09.07.2019 року, позивач не був обізнаний з існування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.12.2018 року №1287, яке підлягає застосуванню до позивача та визначені ним обмеження є грубим порушенням закону і права власності позивача.

Позивач вважає, що рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №1287 від 03.12.2018 року, яким затверджено Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А.Міцкевича, в частині обмеження кількості видачі перепусток на право в`їзду транспортних засобів категорії «В» у пішохідну зону, а саме видачі перепусток на один автомобіль для одного житлового приміщення (квартири, житлового будинку), вважає протиправним та незаконним, таким, що грубо порушує Конституцію України, не відповідає нормам законодавства України та порушує право власності позивача.

Разом з тим вказує позивач, що жодною нормою законів України - як «Про місцеве самоврядування в Україні», так і закону України ««Про благоустрій населених пунктів» та закону України «Про охорону культурної спадщини», до повноважень міських рад та їх виконавчих органів не віднесено визначення кількості автотранспортних засобів, які можуть перебувати у власності будь - якого члена відповідної територіальної громади чи якими він може користуватись на власний розсуд з дотримання встановленого законом порядку, у залежності від місця його проживання в населеному пункті.

Натомість, у повноваженнях міської ради та її виконавчих органів у сфері благоустрою населених пунктів та в галузі транспорту чітко зазначено, що органи місцевого самоврядування зобов`язані дотримуватись Правил дорожнього руху, які затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (з наступними змінами та доповненнями). Саме п. 26 Правил дорожнього руху визначено порядок руху транспортних засобів на територію пішохідної зони. Як вказано у п.26.3 Правил дорожнього руху, у пішохідну зону в`їзд дозволяється лише транспортним засобам, що обслуговують громадян і підприємства, які розташовані у зазначеній зоні, а також транспортним засобам, що належать громадянам, які проживають або працюють у цій зоні, чи автомобілям (мотоколяскам), позначеним розпізнавальним знаком «Водій з інвалідністю» якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять пасажирів з інвалідністю. Якщо до об`єктів, розташованих на цій території, є інші під`їзди, водії повинні користуватися лише ними.

Застосування п. 4.8 Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А. Міцкевича, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 03.12.2018 року №1287, на думку позивача є порушенням права власності позивача та інших власників транспортних засобів, які проживають у центральній частині міста Львова, яка є пішохідною зоною, в частині обмеження користування належними їм транспортними засобами, в тому числі для доїзду до належних їм об`єктів нерухомого майна, використання для власних потреб тощо, паркування на спеціально облаштованих стоянках у пішохідній зоні, та принципу верховенства права в Україні.

Позивачка та третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачки, який повністю, з аналогічних підстав, підтримав позицію позивачки і їх представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надала суду додаткові пояснення та докази, просили позов задоволити повністю.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, що вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до виконавчого комітету Львівської міської ради безпідставними, необґрунтованими та таким, що не підлягають до задоволення, оскільки людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Законом України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Відповідно до ухвали про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради від 14.07.2016 № 777 до повноважень виконавчого комітету Львівської міської ради належить затвердження положення про порядок регламентованого в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова.

Затверджуючи порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну частину м.Львова (тобто приймаючи рішення від 03.12.2018 року № 1287), виконавчий комітет Львівської міської ради діяв в межах повноважень та відповідно до компетенції визначеної нормами законодавства України та актами Львівської міської ради.

В правомірність спірного рішення відповідач також вказав, що дотримався пункту 26 Правил дорожнього руху (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306) та вказав, що постановою Кабінету Міністрів України не передбачено обов`язку органів місцевого самоврядування забезпечити можливість паркування на території пішохідної зони м. Львова автомобілів, які належать на праві власності громадян, які зареєстровані та проживають в межах вказаної пішохідної зони.

Окрім цього, вказане положення правил дорожнього руху передбачає саме дозвільну процедуру в`їзду в пішохідні частини міст. Також, зазначене положення Правил дорожнього руху не містить обов`язку забезпечувати надання дозволів на в`їзд у пішохідну зону необмеженої кількості автомобілів. В частині тверджень позивача, про те, що положення пункту 4.8 рішення № 1287 від 03.12.2018 року порушує право як власника транспортного засобу хочемо зазначити, що виконавчий комітет Львівської міської ради не перешкоджає володінню позивачем належним їй транспортним засобом в межах дотримання правил дорожнього руху та правил встановлених актами Львівської міської ради та її виконавчого комітету.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, надала суду додаткові пояснення та докази, просилав взадоволені позовних вимог відмовити повністю.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 02.08.2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді від 23.09.2019 року відкрито загальне позовне провадження.

Судом встановлені наступні обставини:

03.12.2018 року рішенням за № 1287 «Про затвердження Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А.Міцкевича», вирішено затвердити Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А.Міцкевича.

Згідно п. 4.8. вказаного Положення, перепустка на право в`їзду транспортних засобів категорії «В» у пішохідну зону чинна два календарних роки та видається на один автомобіль для одного житлового приміщення (квартири, житлового будинку). Для отримання перепустки на право в`їзду у пішохідну зону власники і користувачі транспортних засобів категорії «В» повинні надати у Львівське комунальне підприємство «Ратуша-сервіс» через ЦНАП відповідні документи.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач вважає спірну частину рішення відповідача протиправною та такою, що порушує її права в тому числі в право власності.

Судом не враховуються аргументи наведені позивачем та третьою особою на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору про протиправність спірної частині рішення відповідача з наступних підстав згідно встановлених судом обставин та вимог законодавства:

Згідно з ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з ст. 64 Конституції України, Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Згідно з ст. 140 Конституції України, місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Питання організації управління районами в містах належить до компетенції міських рад.

Сільські, селищні, міські ради можуть дозволяти за ініціативою жителів створювати будинкові, вуличні, квартальні та інші органи самоорганізації населення і наділяти їх частиною власної компетенції, фінансів, майна.

Згідно з ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

2. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору.

Згідно з ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

2. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст. 318 ЦК України, суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу.

2. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

2. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

3. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

4. Власність зобов`язує.

5. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

6. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

7. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

8. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

2. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

3. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Згідно з ст. 324 ЦК України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

2. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

3. Кожен громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності Українського народу відповідно до закону.

Згідно з ст. 325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.

2. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

3. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.

Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.

Згідно з ст. 16 Закону України «Про правовий режим надзвичайного стану», Указом Президента України про введення надзвичайного стану в інтересах національної безпеки та громадського порядку з метою запобігання заворушенням або кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей на період надзвичайного стану можуть запроваджуватися такі заходи:

1) встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, а також обмеження свободи пересування по території, де вводиться надзвичайний стан;

2) обмеження руху транспортних засобів та їх огляд;

3) посилення охорони громадського порядку та об`єктів, що

забезпечують життєдіяльність населення та народного господарства;

4) заборона проведення масових заходів, крім заходів, заборона на проведення яких встановлюється судом;

5) заборона страйків;

6) примусове відчуження або вилучення майна у юридичних і фізичних осіб.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про правовий режим надзвичайного стану», у разі введення надзвичайного стану з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 4 цього Закону, крім заходів, передбачених статтею 16 цього Закону, можуть також здійснюватися такі заходи:

1) тимчасова чи безповоротна евакуація людей з місць, небезпечних для проживання, з обов`язковим наданням їм стаціонарних або тимчасових жилих приміщень;

2) встановлення для юридичних осіб квартирної повинності для тимчасового розміщення евакуйованого або тимчасово переселеного населення, аварійно-рятувальних формувань та військових підрозділів, залучених до подолання надзвичайних ситуацій;

3) тимчасова заборона будівництва нових, розширення діючих підприємств та інших об`єктів, діяльність яких не пов`язана з ліквідацією надзвичайної ситуації або забезпеченням життєдіяльності населення та аварійно-рятувальних формувань;

4) встановлення карантину та проведення інших обов`язкових санітарних та протиепідемічних заходів;

5) запровадження особливого порядку розподілення продуктів харчування і предметів першої необхідності;

6) мобілізація та використання ресурсів підприємств, установ і організацій, незалежно від форми власності, для відвернення небезпеки та ліквідації надзвичайних ситуацій з обов`язковою компенсацією понесених втрат;

7) зміна режиму роботи підприємств, установ, організацій усіх форм власності, переорієнтація їх на виробництво необхідної в умовах надзвичайного стану продукції, інші зміни виробничої діяльності, необхідні для проведення аварійно-рятувальних і відновлювальних робіт;

8) усунення від роботи на період надзвичайного стану, в разі неналежного виконання своїх обов`язків, керівників державних підприємств, установ і організацій, від діяльності яких залежить нормалізація обстановки в районі надзвичайного стану, та покладення тимчасового виконання обов`язків зазначених керівників на інших осіб.

З метою ліквідації особливо тяжких надзвичайних ситуацій у мирний час може здійснюватися цільова мобілізація, обсяги і строк проведення якої визначаються в Указі Президента України про введення надзвичайного стану.

У виняткових випадках, пов`язаних з необхідністю проведення невідкладних аварійно-рятувальних робіт, допускається тимчасове переведення або залучення на добровільній основі працездатного населення і транспортних засобів громадян для виконання зазначених робіт за дозволом відповідного керівника аварійно-рятувальних робіт та за умови обов`язкового забезпечення безпеки праці. Забороняється залучення неповнолітніх, а також вагітних жінок до робіт, які можуть негативно вплинути на стан їх здоров`я.

Згідно з ст. 22 Закону України «Про правовий режим надзвичайного стану», правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах надзвичайного стану визначаються відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Передбачені цим Законом обмеження конституційних прав і свобод громадян, які можуть бути застосовані за умов надзвичайного стану, є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Строк їх застосування не перевищує строку, на який вводиться надзвичайний стан. Введення інших обмежень забороняється.

В умовах надзвичайного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, зазначені у частині другій статті 64 Конституції України.

Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Згідно з ст. ст. 26, 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до повноважень відповідача належить затвердження вимог до облаштування майданчиків для паркування транспортних засобів з урахуванням норм, нормативів, стандартів у сфері благоустрою населених пунктів, державних будівельних норм, технічних умов, Правил дорожнього руху та інших нормативних документів, прийняття рішень про розміщення, обладнання та функціонування майданчиків для паркування транспортних засобів та стоянок таксі на вулицях і дорогах населених пунктів, здійснення контролю за дотриманням визначених правилами паркування транспортних засобів вимог щодо розміщення, обладнання та функціонування майданчиків для паркування.

Закон України «Про охорону культурної спадщини», регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.

Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 6 Закон України «Про охорону культурної спадщини», до повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження.

Згідно з ст. 20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом.

2. Благоустрій здійснюється в обов`язковому порядку на всій території населеного пункту (села, селища, міста).

3. Фінансування місцевих програм з благоустрою населених пунктів проводиться за рахунок коштів відповідних місцевих бюджетів.

Фінансування державних програм благоустрою населених пунктів та програм з благоустрою об`єктів, які перебувають у державній власності, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

4. Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Суд зазначає, що факт проживання позивачки та третьої особи в центральній частині міста та наявності у них у власності автомобілів, сторонами по справі не заперечується.

Предметом спору по суті є п. 4.8. вищевказаного Положення, який встановлює, що перепустка на право в`їзду транспортних засобів категорії «В» у пішохідну зону чинна два календарних роки та видається на один автомобіль для одного житлового приміщення (квартири, житлового будинку), а саме обмеження щодо перепустки на право в`їзду транспортних засобів категорії «В» у пішохідну зону лише на один автомобіль для одного житлового приміщення.

Та обставина, що позивач і третя особа, отримали відмову у наданні перепустки на право в`їзду транспортних засобів категорії «В» у пішохідну зону, як за другий автомобіль для одного житлового приміщення, сторонами у справі також не заперечується.

Суд зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На переконання суду спірною частиною вищевказаного рішення не порушено право власності позивача і третьої особи щодо їх автомобілів.

Суд зазначає, що право користування, як складова права власності на автомобіль не є абсолютним чи безмежним та може бути регламентованим, наприклад Правилами дорожнього руху, тобто воно може підлягати легітимним дозволеним за змістом обмеженням, бо фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, оскільки воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута.

Правила дорожнього руху затверджені постановою КМ України від 10.10.2001 року за № 1306 відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно п. 26 цих же Правил:

26.1. Пішоходам дозволяється рухатися у житловій та пішохідній зоні як по тротуарах, так і по проїзній частині. Пішоходи мають перевагу перед транспортними засобами, але не повинні створювати безпідставних перешкод для їхнього руху.

26.2. У житловій зоні забороняється:

а) транзитний рух транспортних засобів;

б) стоянка транспортних засобів поза спеціально відведеними місцями і таке їх розташування, яке утруднює рух пішоходів і проїзд оперативних чи спеціальних транспортних засобів;

в) стоянка з працюючим двигуном;

г) навчальна їзда;

ґ) рух вантажних автомобілів, тракторів, самохідних машин і механізмів (крім тих, що обслуговують об`єкти і громадян, виконують технологічні роботи або належать громадянам, що проживають у цій зоні).

26.3. У пішохідну зону в`їзд дозволяється лише транспортним засобам, що обслуговують громадян і підприємства, які розташовані у зазначеній зоні, а також транспортним засобам, що належать громадянам, які проживають або працюють у цій зоні, чи автомобілям (мотоколяскам), позначеним розпізнавальним знаком «Водій з інвалідністю», якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять пасажирів з інвалідністю. Якщо до об`єктів, розташованих на цій території, є інші під`їзди, водії повинні користуватися лише ними.

26.4. Під час виїзду з житлової та пішохідної зони водії повинні дати дорогу іншим учасникам дорожнього руху.

Аналізуючи вказану норму, суд зазначає, що дозвіл на в`їзд у пішохідну зону транспортним засобам, що належать громадянам, які проживають або працюють у цій зоні, є похідним від обов`язку цих же громадян використовувати лише інші під`їзди до об`єктів розташованих на цій території, якщо вони є.

Саме про відсутність інших під`їздів до місць свого проживання, позивач та третя особа мали обґрунтувати при зверненні за отриманням відповідного дозволу, що ними не було зроблено.

Враховуючи зазначене, на думку суду безпосередньо позивач та третя особа не зазнали жодного втручання в свої права власності на автомобілі, внаслідок прийняття спірного п. 4.8., оскільки воно не спричинило суттєвого негативного впливу і позивач та третя особа не зазнали жодної реальної шкоди.

Суд звертає увагу, що з`ясування питання порушених прав, свобод чи інтересів позивачів передує розгляду питання щодо правомірності (законності) рішення, яке оскаржується. Відсутність порушення по суті прав, свобод чи інтересів позивача та третьої особи є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності такого рішення.

Доводи позивача та третьої особи про порушення їхніх прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу спірним рішенням на їх конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси щодо володіння, користування та розпорядження своєю власністю (їх автомобілями) та свідчать про незгоду позивача та третьої особи з указаним рішенням, що не є тотожним порушенню права, свободи чи інтересу.

З цих же підстав судом враховуються заперечення відповідача.

Відповідно позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню повністю.

Інші обставини та норми про які зазначали сторони і не стосуються предмету спору по даній справі, а саме визнання протиправним та нечинним п. 4.8 Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А.Міцкевича, судом не враховуються.

Відповідно до вимог ст. 139 КАС України, судові витрати на користь позивача та третьої особи не присуджуються.

Таким чином, клопотання представника позивача та третьої особи про відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 159-163, 167 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Виконавчого комітету Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Ринок, буд. 1) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправним та нечинним рішенням в частині, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 295 -297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Рішення складено у повному обсязі 27.01.2020 року.

Суддя Гавдик З.В.