Справа № 1.380.2019.003487
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.003487 пров. № 857/13012/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судових засідань - Ратушної М.І.

представника позивача - Купновицького Н.С.

представника відповідача - Пастушака М.М.

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року (головуючий суддя: Кравців О.Р., місце ухвалення - м. Львів, дата складення повного тексту рішення - 31.10.2019) у справі за адміністративним позовом Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма» про стягнення боргу, -

встановив:

Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, 12.07.2019 звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма» 24683,74 грн адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Обґрунтовує позов тим, що оскільки відповідач не виконав норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, відповідачем накладено адміністративно-господарські санкції. Останнім днем сплати таких, як вказує позивач є 15.04.2019. У зв`язку з порушенням термінів сплати за період з 16.04.2019 по 05.07.2019, нараховано також і пеню. Оскільки, позивачем добровільно така заборгованість не погашена, позивач звернувся до суду про стягнення вказаної суми заборгованості.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року позов задоволено.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову та стягнути судові витрати за подання апеляційної скарги.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що відповідач має обов`язок лише створювати робочі місця та інформувати про це органи зайнятості, у порядку встановленому законодавством. Доказом, який свідчить про інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, є звіти форми № 3-ПН, що були подані Товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма», у відповідності до Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».

Відповідач, 26.12.2019 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача Пастушак М.М, у судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача Купновицький Н.С., у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, просив її залишити без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Сігма» зареєстроване як юридична особа 24.09.2013, ідентифікаційний код юридичної особи - 304449495 , здійснює господарську діяльність та використовує найману працю.

Відповідачем подано позивачу звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2018 рік за вх. № 5739 від 04.03.2019. У вказаному звіті відповідач вказав, що середньооблікова кількість штатних працівників у 2018 році у ТОВ «Сігма» (код рядка 01) становила 15 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0 осіб (код рядка 02); норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю (код рядка 03) у 2018 році для відповідача становив - 1 особа; середньомісячна заробітна плата штатного працівника (код рядка 05) 3925,63 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості по сплаті адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2018 рік така становить 24683,74 грн, в тому числі сума коштів до сплати за 1 незайняте особами з інвалідністю робоче місце становить 23553,34 грн; пеня - 1130,40 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не вжив всіх необхідних заходів для недопущення порушень вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» при здійсненні господарської діяльності, оскільки відповідач, створивши робоче місце для осіб з інвалідністю, своєчасно не поінформував територіальний орган зайнятості про наявне вакантне місце для працевлаштування осіб з інвалідністю, а тому допустив порушення, за яке позивачем нараховано адміністративно-господарські санкції та нараховано пеню.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 № 875-ХІІ (далі-Закон № 875-ХІІ), забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону № 875-ХІІ, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості. У свою чергу, закон не покладає обов`язок на підприємство здійснювати самостійний пошук працівників - інвалідів.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № П/811/693/17, від 02.05.2018 у справі № 804/8007/16, від 13.06.2018 у справі № 819/639/17, від 20.05.2019 у справі № 820/1889/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 875-ХІІ, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно ч. 2 ст. 19 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону № 875-ХІІ, виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з ч. 1 цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону № 875-ХІІ, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (ч. 2 ст. 20 Закону № 875-ХІІ).

З системного аналізу вказаних норм, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що для підприємств, установ, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, законодавством встановлюється обов`язковий норматив робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, а також передбачається сплата підприємствами адміністративно-господарських санкцій у разі порушення встановлених нормативів щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю.

При цьому, адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов`язковим платежем), обов`язкова сплата яких передбачена Конституцією України, Податковим кодексом України чи іншим нормативним актом, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно штатного розпису працівників і службовців ТОВ «Сігма», який вводиться з 01.01.2018, кількість працівників становила 13,5 (директор - 1, головний бухгалтер - 0,5, механік - 1, медпрацівник - 1, водії - 10). Однак, враховуючи математичні правила заокруглення, кількість працівників становила - 14 осіб.

Наказом № 8 від 15.03.2018 «Про внесення змін до штатного розпису», введено посаду водія автотранспортних засобів в кількості одна штатна одиниця. Тобто, на підприємстві збільшилася кількість працівників до 15 осіб, а тому у відповідності до ч. 2 ст. 19 Закону № 875-ХІІ, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у вказаному підприємстві становив - одне робоче місце.

Відповідно до п. п. 3, 5 розділу І Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 у редакції наказу від 05.12.2016 № 1476, форма № 3-ПН заповнюється роботодавцями та подається до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця.

Форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що 19.03.2018 відповідачем, до Дрогобицької міськрайонної філії Львівського обласного центру зайнятості, подано звіт форми 3-ПН щодо наявності одного вакантного місця для працевлаштування особи з інвалідністю, що підтверджується відміткою центру зайнятості на звіті форми 3-ПН за вх. № 890 від 19.03.2018, який подано товариством.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки 19.03.2018, відповідачем до центру зайнятості подано звіт форми № 3ПН про наявність вакансій на працевлаштування особи з інвалідністю, у строки передбачені п. 5 Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 у редакції наказу від 05.12.2016 № 1476, а тому, у діях відповідача відсутня вина у не працевлаштуванні осіб з інвалідністю, наявність якої є обов`язковою умовою застосування штрафних санкцій, у зв`язку з чим, позовні вимоги про стягнення з відповідача адміністративно-господарський санкцій є необґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що докази того, що ТОВ «Сігма» створювало перешкоди для працевлаштування осіб з інвалідністю чи вчиняло інші дії або бездіяльність, які б вказували на суб`єктивне невиконання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування, вказаної категорії осіб, в матеріалах справи відсутні, не здобуті такі і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини «Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97), Суд визначив, що «… адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень».

Також, слід зазначити, що при поданні апеляційної скарги у вказаній справі, відповідач сплатив судовий збір у розмірі 2881 грн 50 коп (платіжне доручення № 142 від 26.11.2019). Оскільки, в задоволенні позову суб`єкта владних повноважень відмовлено, то відповідно до вимог ст. 139 КАС України, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма» в сумі 2881 грн 50 коп.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції задовольняючи позов, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 310, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма» задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.003487 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (код ЄДРПОУ - 13817458) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма» (код ЄДРПОУ - 30444945) судовий збір у розмірі 2881 грн 50 коп (дві тисячі вісімсот вісімдесят одну гривню п`ятдесят копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді В. Я. Качмар
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 31.01.2020.