Справа № 260/604/19
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/604/19 пров. № 857/13544/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Управління Держпраці у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Закарпатській області про скасування постанови,

суддя у І інстанції Калинич Я.М.,

час ухвалення рішення 13 год 16 хв,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складення повного тексту рішення 07 листопада 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

02 травня 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною і скасувати постанову Управління Держпраці у Закарпатській області (далі Управління) від 25 січня 2019 року № ЗК11/215/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-15, якою на нього було накладено штраф у розмірі 125190,00 грн на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 260/604/19 позов було задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідач допустив порушення порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю щодо позивача, а його висновки, що покладені у основу оскаржуваної постанови від 25 січня 2019 року, не відповідають фактичним обставинам справи.

У апеляційній скарзі Управління просило скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову ФОП. Свої вимоги обґрунтувало тим, що інспектор праці має право самостійно, без попереднього повідомлення та без суб`єкта господарювання, якщо він вважатиме, що таке повідомлення завдасть шкоди інспекційному відвідуванню, приходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції, до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця, а відтак про проведення інспекційного відвідування ФОП не повідомлявся.

Підставою для проведення інспекційного відвідування позивача слугувало звернення на Урядову гарячу лінію ОСОБА_2 від 24 грудня 2018 року про порушення ФОП щодо нього правил оформлення трудових відносин, у якому було зазначено, що заявник з 21 вересня 2018 року по 30 жовтня 2018 року працював офіціантом у ресторані «Жайворонок - Росhіtа» у м. Берегово без укладення з ним трудового договору.

У зв`язку із цим Управлінням видано наказ від 28 грудня 2018 року № 254 про проведення інспекційного відвідування у ФОП. за місцем здійснення діяльності у АДРЕСА_1 - ресторан «Жайворонок» та видано направлення від 04 січяня 2019 року № 5 на проведення інспекційного відвідування, яке позивач отримав 09 січня 2019 року, про що свідчить підпис на направленні.

У ході інспекційного відвідування факти, викладені у зверненні ОСОБА_2 , підтвердилися.

Судом першої інстанції безпідставно не враховано додаткові письмові пояснення ОСОБА_2 та значну кількість копій касових чеків та клієнтських рахунків, які підтверджують факт його роботи у ФОП. Нотаріально завірену заяву ОСОБА_2 , у якій він зазначив, що з позивачем у жодних правовідносинах не перебував та не здійснював письмових звернень зі скаргами та телефонних дзвінків на гарячі лінії щодо його неправомірних дій, на думку апелянта слід поставити під сумнів.

Позивач був належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи Управлінням, у встановлений час не з`явився, клопотань про перенесення розгляду справи на інший час не подав.

Отже, на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП першим заступником начальника Управління на ФОП правомірно накладено штраф у розмірі 125190 грн.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, на підставі звернення на Урядову гарячу лінію громадянина ОСОБА_2 від 24 грудня 2018 року про порушення ФОП щодо нього правил оформлення трудових відносин з огляду на допуск його до роботи офіціантом у ресторані «Жайворонок - Росhіtа» у м. Берегово у період з 21 вересня 2018 року по 30 жовтня 2018 року без укладення з ним трудового договору Управлінням було видано наказ від 28 грудня 2018 року № 254 про проведення інспекційного відвідування у ФОП за місцем здійснення діяльності у АДРЕСА_1 - ресторан «Жайворонок» та видано направлення від 04 січня 2019 року № 5 на проведення інспекційного відвідування. За наслідками інспекційного відвідування складено акті від 10 січня 2019 року за № ЗК11/215/АВ, у якому зазначено про встановлення факту роботи ОСОБА_2 у ресторані «Жайворонок». Такий висновок, окрім пояснень ОСОБА_2 , обґрунтовано наявністю копій касових чеків та клієнтських рахунків № 153237 на суму 410 грн від 27 вересня 2018 року; № 154053 на суму 256 грн від 06 жовтня 2018 року; № 155412 на суму 146 грн від 17 жовтня 2018 року; № 155564 на суму 527 грн від 19 жовтня 2018 року.

На підставі акту інспекційного відвідування від 10 січня 2019 року за № ЗК11/215/АВ відповідачем винесена постанова від 25 січня 2019 року № ЗК11/215/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-15, якою на ФОП на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП накладено штраф у розмірі 125190 грн.

Із таким рішенням Управління ФОП не погодився і звернувся до адміністративного суду із цим позовом за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно із приписами частини 1 статті 24 КзПП трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:

1) при організованому наборі працівників;

2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я;

3) при укладенні контракту;

4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;

5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);

6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;

7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

За правилами частини 3 статті 24 КЗпП працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Абзацом 2 частини 2 статті 265 КЗпП передбачено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

На переконання апеляційного суду, суть даного публічно-правового спору, передусім, зводиться до перевірки обґрунтованості висновків Управління щодо допуску ФОП до виконання трудової функції ОСОБА_2 у ресторані «Жайворонок» у якості офіціанта у період з 21 вересня 2018 року по 30 жовтня 2018 року без укладення з ним трудового договору на порушення вимог частини 3 статті 24 КЗпП.

За правилами частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частиною 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

При цьому апеляційний суд погоджується із думкою суду першої інстанції у тому, що касовий чек, як розрахунковий документ, не містить будь-яких відомостей щодо особи, яка здійснювала розрахункову операцію за надані послуги, а отже не може бути належним доказом для встановлення факту виконання ОСОБА_2 обов`язків офіціанта у ресторані «Жайворонок - Росhіtа» у м. Берегово.

Щодо копій клієнтських рахунків апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до положень частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього (частина 2 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України).

Як встановлено частиною 4 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно із частиною 5 статті 94 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Порядок засвідчення копій документів визначений пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року № 55).

За вказаним нормативно-правовим актом відмітка про засвідчення копії документа складається:

- зі слів «Згідно з оригіналом»,

- назви посади,

- особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища,

- дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису.

Приклад:

Згідно з оригіналом

Юрисконсульт Підпис Ініціали, прізвище

20.03.2014

Підпис відповідальної особи засвідчують на документі відбитком печатки організації. Відбиток печатки ставлять так, щоб він охоплював останні кілька літер назви посади особи, яка підписала документ.

При цьому наявні у матеріалах справи копії клієнтських рахунків (а.с. 98-145) зазначеним вимогам не відповідають.

Окрім того, слід також погодитися із тим, що клієнтський рахунок може містити будь-які дані, які залежать виключно від волі особи, що його виготовила, а отже наявна у ньому інформація не може у повній мірі вважатися об`єктивною.

Судом першої інстанції доречно було враховано те, що Управлінням не було надано документальних доказів, результатів фото чи відео зйомки, які б незаперечно доводили факт перебування ОСОБА_2 у ресторані «Жайворонок - Росhіtа» у м. Берегово у період з 21 вересня 2018 року по 30 жовтня 2018 року.

Водночас у ході інспекційного відвідування відповідачем не було отримано пояснення від інших працівників вказаного закладу щодо обставин можливого виконання ОСОБА_2 обов`язків офіціанта.

При цьому представником позивача у ході розгляду справи судом першої інстанції було долучено копію нотаріально завіреної заяви ОСОБА_2 від 15 серпня 2019 року (а.с. 172-173), у якій той ствердив, що з ФОП у жодних правовідносинах не перебував, обов`язків офіціанта у ресторані «Жайворонок» за адресою м. Берегове, вул. Шевченка, буд. 112 не виконував, письмових звернень зі скаргами та телефонних дзвінків на гарячі лінії щодо неправомірних дій позивача не здійснював.

Щодо копії заяви від імені ОСОБА_2 від 23 травня 2019 року Закарпатському окружному адміністративному суду (а.с. 97), то така до суду першої інстанції була подана представником Управлінням. Разом із тим, оригінал такої заяви самим ОСОБА_2 до Рівненського окружного адміністративного суду не скеровувався, а її копія не засвідчена у відповідності вимог статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України та пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів».

Окрім того, відповідачем на виконання вимог частини 5 статті 94 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України не зазначено де знаходиться оригінал такої заяви.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд погодився із думкою суду першої інстанції про можливість неврахування такого доказу при вирішенні даного публічно-правового спору.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Хоча ця справа стосується податкового спору, на переконання апеляційного суду, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п. 53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Управління Держпраці у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 260/604/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 30 січня 2020 року.