Справа № 826/590/17
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2020-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/590/17 Головуючий у І інстанції - Аблов Є.В.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Земляної Г.В., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просив:

- визнати недійсними та скасувати податкові повідомлення-рішення № , № від 18 січня 2016 року;

- визнати недійсними та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві про застосування штрафних санкцій № від 07 квітня 2016 року та вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-7/26-50-13-06 від 07 квітня 2016 року.

В обґрунтування заявленого позову Позивач у позовній зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 18 січня 2016 року, № 1, № 1 про збільшення суми грошових зобов`язань за податком на доходи фізичних осіб та податком з доходів найманих працівників, рішення від 07 квітня 2016 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску та вимога від 07 квітня 2016 року № Ф-7/26-50-13-06 від 07.04.2016 року про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску суперечать чинному законодавству України та підлягають скасуванню, оскільки під час перевірки Позивачем були надані усі необхідні документи в підтвердження понесення витрат на суму 869 777,70 грн., частина з яких була оформлена російською мовою на території Російської Федерації. Зазначене узгоджується з положеннями Закону України «Про засади державної мовної політики».

Також, Позивач зазначає, що згідно з пп. 170.1.2 п. 170.1 ст. 170 Податкового кодексу України він не повинен сплачувати податок з доходів фізичних осіб у сумі 2 390,09 грн. з виплачених орендодавцеві приміщення сум за спожиту електроенергію, оскільки об`єкт оподаткування визначається з розміру орендної плати. Крім того, податок з доходів фізичних осіб, утриманий з заробітної плати, у сумі 3037,62 грн. був сплачений Позивачем до бюджету платіжним дорученням від 04 листопада 2015 року № 13.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 липня 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 18 січня 2016 року № .

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві про застосування штрафних санкцій № від 07 квітня 2016 року в частині застосування штрафних санкцій у розмірі 4057,40 грн. за донарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2014 рік у сумі 81 147,96 грн.

Визнано протиправним та скасовано вимогу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 07.04.2016 року № Ф-7/26-50-13-06 в частині сплати боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2014 рік у сумі 81 147,96 грн.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 18 січня 2016 року № , рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві про застосування штрафних санкцій № від 07 квітня 2016 року в частині застосування штрафних санкцій у розмірі 1322,00 грн. за донарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2011 рік у сумі 6609,96 грн, вимоги Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 07.04.2016 року № Ф-7/26-50-13-06 в частині сплати боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2011 рік у сумі 6609,96 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Державна податкова інспекція у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 липня 2018 року в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі Відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Відповідач зазначає, що Позивачем до перевірки не було надано книги обліку доходів і витрат, на підставі яких заповнювалась декларація про майновий стан і доходи за 2014 рік, а також, що витрати у сумі 869 777,70 грн. документально не підтверджені, оскільки надані Позивачем копії документів складені іноземною мовою, в іноземній валюті та відсутня інформація про замовника послуг.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві за результатами перевірки ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 року по 31.12.2012 року був складений акт від 02.12.2015 року № 693/1/1/26-50-17-01-, за висновками якого встановлені порушення:

- пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, пп. 140.1.7 п. 140.1 ст. 140, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України № 2755-VІ від 02.12.2010 року - заниження суми чистого оподаткованого доходу у 2014 році на 869 777,70 грн. без ПДВ;

- пп. 168.1.1, пп. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України № 2755-VІ від 02.12.2010 року - неперерахування до бюджету нарахованого та утриманого з заробітної плати податку з доходів фізичних осіб у сумі 3037,62 грн.,

- пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14, пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168, п. 171.2 ст. 171, п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України № 2755-VІ від 02.12.2010 року - неутримання та неперерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб з виплаченої суми коштів за спожиту електроенергію фізичній особі ОСОБА_2 у сумі 15 933,92 грн.,

- п.п. 4, 5 ст.1 розділу І, п. 2 ст. 7, п. 11 ст. 8, ст. 9 розділу ІІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - не сплачено єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 85 158,24 грн. (2011 рік - 4010,28 грн., 2014 рік - 81 147,96 грн.).

На підставі акта від 02.12.2015 року № 693/1/1/26-50-17-01- було винесено:

- податкове повідомлення-рішення від 18 січня 2016 року № 1 про збільшення суми грошових зобов`язань за податком на доходи фізичних осіб у загальній сумі 180 997,19 грн. (за основним платежем - 144 797,75 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 36 199,44 грн.);

- податкове повідомлення-рішення від 18 січня 2016 року № 1 про збільшення суми грошових зобов`язань за податком з доходів найманих працівників у загальній сумі 9 288,38 грн. (за основним платежем - 5 427,71 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 3 860,67 грн.);

- рішення від 18.01.2016 № про застосування штрафних санкцій у розмірі 802,06 грн. за 2011 рік і 4 057,40 грн. за 2014 рік за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

- вимогу від 18 січня 2016 року № Ф-3/26-50-12-01 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 85 158,24 грн.

За результатами оскарження зазначених рішень та вимоги рішенням Головного управління ДФС у місті Києві від 31 березня 2016 року № 2770/С/26-15-10-02-16 скаргу позивача задоволено частково, скасовано рішення від 18 січня 2016 року № про застосування штрафних санкцій та вимогу від 18 січня 2016 року № Ф-3/26-50-12-01 про сплату боргу (недоїмки), зобов`язано ДПІ у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві прийняти рішення про застосування штрафних санкцій та вимогу про сплату боргу (недоїмки) згідно з чинним законодавством.

07 квітня 2016 року Відповідачем було винесено рішення № про застосування штрафних санкцій у розмірі 1 322,00 грн. за 2011 рік 4 057,40 грн. за 2014 рік за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у загальній сумі 87 757,92 грн., а також вимогу № Ф-7/26-50-13-06 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 87 757,92 грн., і Позивач звернувся з відповідним адміністративним позовом до адміністративного суду.

Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем належним чином не доведено заниження Позивачем суми чистого оподатковуваного доходу у 2014 році саме на суму 869 777,70 грн. без ПДВ відповідно до підпункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, у зв`язку з чим податкове повідомлення-рішення від 18 січня 2016 року № 1 про збільшення суми грошових зобов`язань за податком на доходи фізичних осіб на 144 797,75 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 36 199,44 грн. є неправомірним та підлягає скасуванню. Також, судом першої інстанції встановлені порушення при прийнятті рішення Відповідачем від 07 квітня 2016 року № в частині застосування штрафних санкцій у розмірі 4 057,40 грн. за 2014 рік за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 81 147,96 грн., а також вимоги від 07.04.2016 року № Ф-7/26-50-13-06 в частині сплати боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2014 рік у сумі 81 147,96 грн., тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Перевіривши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, якими Відповідач обґрунтовує свої вимоги, оцінивши доводи апеляційної скарги в частині задоволених позовних вимог та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог без змін, з огляду на наступне.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України посадові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Згідно з підпунктом 19-1.1.4, 19-1.1.8 пункту 19-1.1 статті 19-1 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент проведення перевірки) контролюючі органи виконують такі функції, зокрема: контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів; забезпечують достовірність та повноту обліку платників податків та платників єдиного внеску, суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності, об`єктів оподаткування та об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням.

За приписами підпунктів 20.1.4, 20.1.44 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення; проводити перевірку правильності та повноти визначення доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування згідно з бухгалтерським обліком відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Як вбачається з пп. 2.1 п. 2 акта від 02.12.2015 року № 693/1/1/26-50-17-01- Позивач у період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року здійснював діяльність на загальній системі оподаткування. Валові доходи Позивача складались із виручки, отриманої від надання послуг з вантажних перевезень.

Згідно даних податкової декларації за 2014 рік та даних перевірки валовий дохід склав 1 099 603,26 грн. без ПДВ, розбіжність між задекларованою сумою доходу та фактичною відсутня. Валові витрати за даними Позивача склали 1 085 728,30 грн., а за результатами перевірки - 215 950,60 грн. Зазначено, що Позивачем в порушення вимог підпунктів 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України № 2755-VІ від 02.12.2010 року (зі змінами і доповненнями) до перевірки не надано підтверджуючих документів щодо понесених витрат за 2014 рік на суму 869 777,70 грн. (копії фіскальних чеків видані в іноземній валюті, а також копії документів видані іноземною мовою, в порушення вимог підпунктів 140.1.7 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України позивач не забезпечив їх переклад).

Також, перевіркою встановлено, що сума чистого доходу, яка підлягає оподаткуванню, згідно поданої позивачем декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік склала 13 874,96 грн. без ПДВ, а згідно даних перевірки за 2014 рік склала 883 652,66 грн. без ПДВ, тобто за даними перевірки позивачем в порушення вимог п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України було занижено суму чистого оподатковуваного доходу у 2014 році на 869 777,70 грн. без ПДВ. За результатами перевірки позивачу визначено суму податкового зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб у розмірі 144 797,75 грн.

При цьому, статтею 177 Податкового кодексу України регулюються правовідносини з оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктами 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця. До переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІІ цього Кодексу.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 розділу ІІІ Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

У розумінні статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з частинами 1, 3 статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо.

Таким чином, законодавством не встановлено обмежень щодо валюти, в якій мають складатися первинні документи, у зв`язку з чим вбачається неправомірним не прийняття податковим органом при проведенні перевірки позивача фіскальних чеків в іноземній валюті в підтвердження валових витрат.

За приписами підпункту 140.1.7 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, при визначенні об`єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення, зокрема, витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, в межах фактичних витрат особи, яка відряджена. За запитом представника контролюючого органу платник податку забезпечує за власний рахунок переклад підтвердних документів, виданих іноземною мовою.

Однак, Відповідачем у акті перевірки не зазначено, які саме підтвердні документи підлягали перекладу, і чи стосуються такі первинні документи виключно витрат на відрядження працівників Позивача.

При цьому, законодавством не було встановлено порядку здійснення платником податку перекладу відповідних підтвердних документів, виданих іноземною мовою, а також не було визначено вимог до форми, у якій платник податку зобов`язаний надати цей переклад. Крім того, відповідачем не обґрунтовано, яким чином викладення первинних документів російською мовою або в іноземній валюті (рублях) фактично унеможливлювало підтвердження валових витрат позивача.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначено Позивачем, разом з запереченнями на акт від 02 грудня 2015 року № 693/1/1/26-50-17-01-, поданими Відповідачу 12 січня 2016 року, були надані додаткові документи в підтвердження понесених витрат на суму 869 777,70 грн.

Відповідач вважає, що додані до заперечення документи не підтверджують валові витрати позивача у сумі 869 777,70 грн., оскільки копії цих документів не дають можливості встановити, як вони пов`язані з отриманим доходом.

Однак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що Відповідачем не було конкретизовано, які первинні документи не були враховані при визначенні суми валових витрат як такі, що не відносяться до господарської діяльності позивача, а також за якими господарськими операціями позивача були відсутні первинні документи в підтвердження валових витрат з зазначенням відповідних сум для того, щоб достовірно встановити факти заниження позивачем суми чистого оподатковуваного доходу.

При цьому, ненадання при проведенні перевірки книги обліку доходів і витрат не є безумовним підтвердженням факту заниження суми чистого оподатковуваного доходу за спірний період у випадку надання платником податку відповідних первинних документів.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на те, що Відповідачем при проведенні перевірки всупереч вимогам пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України не враховано всіх первинних документів, пов`язаних з господарською діяльністю Позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Відповідачем належним чином не доведено заниження Позивачем суми чистого оподатковуваного доходу у 2014 році саме на суму 869 777,70 грн. без ПДВ відповідно до підпункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, у зв`язку з чим податкове повідомлення-рішення від 18 січня 2016 року № 1 про збільшення суми грошових зобов`язань за податком на доходи фізичних осіб на 144 797,75 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 36 199,44 грн. є неправомірним та підлягає скасуванню, з чим погоджується колегія суддів.

Щодо рішення Відповідача від 07 квітня 2016 року № про застосування штрафних санкцій у розмірі 1 322,00 грн. за 2011 рік, 4 057,40 грн. за 2014 рік за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у загальній сумі 87 757,92 грн., а також вимоги від 07 квітня 2016 року № Ф-7/26-50-13-06 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у загальній сумі 87 757,92 грн. (за 2011 рік - 6 609,96 грн., за 2014 рік - 81 147,96 грн.), то судом першої інстанції правильно зазначено, що відхилення суми єдиного соціального внеску за 2014 рік стало наслідком встановлення розбіжності у сумі чистого доходу позивача за результатами перевірки.

Як вже зазначалось вище, контролюючим органом не доведено заниження Позивачем суми чистого оподатковуваного доходу у 2014 році на суму 869 777,70 грн. без ПДВ, на який Відповідачем було нараховано єдиний внесок за 2014 року.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неправомірність донарахування позивачу єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 81 147,96 грн., а також застосування відповідних штрафних санкцій у сумі 4 057,40 грн., з чим погоджується колегія суддів.

Так, відповідно до частини 3 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, (надалі - Закон № 2464-VI) обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток) (пункт 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI).

Згідно з частиною 11 статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до частини 8 статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, та членів сімей таких осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік.

Згідно з пунктом 3 частини 11 статті 12 Закону № 2464-VI за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Як вбачається з підпункту 2.3 пункту 2 акта від 02.12.2015 року № 693/1/1/26-50-17-01-, Позивач у 2011 році не подавав звіт застрахованої особи платника єдиного внеску і не сплатив єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 4010,28 грн., а у 2012 році подавав звіт, однак суму єдиного внеску у розмірі 4572,42 грн. сплатив 18.03.2014 року.

Також, Позивачем надано до матеріалів справи копію звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2011 рік з копією розписки про одержання звіту до Пенсійного фонду України 10.02.2012 року, однак не надано належних доказів сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2011 рік.

Оскільки судом встановлені порушення при прийнятті рішення Відповідачем від 07.04.2016 року № в частині застосування штрафних санкцій у розмірі 4 057,40 грн. за 2014 рік за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 81 147,96 грн., а також вимоги від 07 квітня 2016 року № Ф-7/26-50-13-06 в частині сплати боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2014 рік у сумі 81 147,96 грн., то колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи Відповідача в апеляційній скарзі, що подані Позивачем документи не підтверджують його витрати, оскільки частково видані в Російській Федерації на російській мові в іноземній валюті - російських рублях, оскільки податковий орган в апеляційній скарзі не пояснив, чому документи, видані в Російській Федерації на російській мові в іноземній валюті - російських рублях, не можуть підтверджувати валові витрати Позивача, тим більше з огляду на дублювання цих документів банківськими виписками щодо руху коштів на рахунку Позивача у банку ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАРОК».

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції.

Також, колегія суддів враховує й те, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення в частині оскаржуваної частини постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в цій частині не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в зазначеній частині - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 липня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Г.В. Земляна

І.О. Лічевецький

Повний текст складено 28.01.2020 року.