Справа № 826/6985/18
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2020-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2020 року м. Київ № 826/6985/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом до ОСОБА_1 Генеральної прокуратури України
провизнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення коштів за час вимушеного прогулу
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - Позивач або ОСОБА_1 ) з позовною заявою (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) до Генеральної прокуратури України (далі по тексту - Відповідач або ГПУ), в якій просить:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України № 160к від 29.09.2017 про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника Смілянської місцевої прокуратури Черкаської області.

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді керівника Смілянської місцевої прокуратури Черкаської області.

3. Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань кошти за час вимушеного прогулу в сумі 661 394,24 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскільки спірний наказ про звільнення Позивача винесений Відповідачем безпідставно, без урахування об`єктивних обставин та виключно на підставі рішення Ради прокурорів України, яке носить рекомендаційний характер, без жодних посилань на норми Кодексу законів про працю України, такий наказ є незаконним і підлягає скасуванню, а Позивач поновленню на посаді. Також Позивач наголосив, що звільнення прокурора з адміністративної посади за неналежне виконання ним посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади, передбачає встановлення факту вчинення ним дисциплінарного проступку, висновок про наявність чи відсутність якого має встановлюватись спеціальним суб`єктом - Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів.

Представник Відповідача, у відзиві на позовну заяву, наголосив на відсутності правових підстав для її задоволення, оскільки установлення наявності підстави для звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 41 Закону України «Про прокуратуру», як імперативною нормою, належить до виключної компетенції Ради прокурорів України, тож надання вказаною радою рекомендації про звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2, 3, 6-8, 11 частини першої статті 39 Закону України «Про прокуратуру» є обов`язковою умовою для рішення керівника прокуратури про таке звільнення. В такому випадку законність наказу Генерального прокурора України про звільнення особи з адміністративної посади безпосередньо пов`язана із правомірністю рішення Ради прокурорів України, на підставі якого такий наказ видано. Водночас рішення ради прокурорів України від 20.09.2017 № 28 про надання рекомендації на звільнення Позивача з адміністративної посади ним не оскаржувалося, є чинним, тож вимога про визнання протиправним та скасування спірного наказу Генерального прокурора України є безпідставною.

Керуючись частиною дев`ятою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянувши у порядку письмового провадження подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Генеральної прокуратури України від 08.12.2015 № 761к Позивача з 15.12.2015 було призначено строком на п`ять років керівником Смілянської місцевої прокуратури Черкаської області.

Прокурором прокуратури Черкаської області С. Овчаренко до Ради прокурорів України було скеровано лист (подання) від 20.07.2017 № 11-497вих-17 «Щодо розгляду питання про звільнення керівника Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_1 », з якого вбачається, що перебуваючи на займаній посаді, упродовж 2017 року Позивачем всупереч вимогам пункту 2 частини першої статті 13 Закону України «Про прокуратуру» не вжито належних заходів щодо організації діяльності місцевої прокуратури на основних напрямах прокурорської діяльності, перш за все з питань нагляду у кримінальному провадженні і представництва інтересів держави у суді та їх захисту при виконанні судових рішень.

Також у вказаному листі, окрім іншого, зазначено про наступне: ОСОБА_1 у порушення вимог статті 35 Закону України «Про прокуратуру» не забезпечено належну координацію діяльності правоохоронних органів у межах територіальної юрисдикції місцевої прокуратури; за підсумками 2016 року до суду не скеровано жодного провадження у бюджетній, земельній сферах та про корупційні злочини, у той час, як установлено, що слідчими територіальних підрозділів поліції здійснюється досудове розслідування у 8 кримінальних провадженнях з питань земельних відносин, в 4 з яких розслідування триває понад 2 роки; результатом неефективної координаційної діяльності ОСОБА_1 є складна криміногенна обстановка на території юрисдикції місцевої прокуратури; збільшилась кількість злочинів проти громадської безпеки (+44 %), незаконних заволодінь транспортними засобами (+66,7%); про недостатній контроль з боку керівництва за якістю здійснення процесуального керівництва в кримінальних провадженнях та відповідно порушення вимог пункту 3.1 наказу Генеральної прокуратури України від 19.12.2012 № 4гн свідчить факт повернення судами 4 обвинувальних актів відповідно до пункту 3 частини третьої статті 314 КПК України, які набули законної сили, що складає третину від загальної кількості повернутих обвинувальних актів по області; не забезпечено виконання пунктів 7.1.-7.4. наказу Генеральної прокуратури України від 19.12.2012 № 4гн «Про організацію діяльності прокурора у кримінальному провадженні»; не належно організовано роботу по виконанню пункту 2 наказу Генеральної прокуратури України від 19.12.2012 № 4гн «Про організацію діяльності прокурора у кримінальному провадженні»; допускаються факти неправильної правової кваліфікації під час внесення відомостей до ЄРДР, внаслідок чого укриваються від обліку більш тяжкі злочини; не забезпечено належний прокурорський нагляд у кримінальних провадженнях, в яких прийнято рішення про зупинення досудового розслідування на підставі частини першої статті 280 КПК України; на низькому рівні забезпечено процесуальне керівництво в кримінальних провадженнях проти життя і здоров`я осіб; через неналежну організацію та контроль з боку керівника Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_1 за додержанням вимог кримінального процесуального законодавства, наказу Генерального прокурора України від 06.12.2014 № 16гн «Про організацію діяльності органів прокуратури щодо захисту прав і свобод дітей», допускаються порушення у кримінальних провадженнях стосовно неповнолітніх, реалізації представницьких повноважень у сфері охорони дитинства; керівником прокуратури не вжито вичерпних заходів, спрямованих на забезпечення належного нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян; упродовж І півріччя допущено втечу 3 осіб з КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня» та ін. Окрім того, за наслідками проведення службового розслідування відповідно до наказу прокурора області від 30.05.2017 № 59 встановлено, що ОСОБА_1 допущено порушеннями вимог статті 17 Закону України «Про прокуратуру», наказу прокуратури Черкаської області від 22.01.2016 № 37 «Про експлуатацію та збереження службового транспорту». У зв`язку з вказаними порушеннями відповідно до пунктів 1.8., 3.3 Положення про преміювання працівників органів прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 18.06.2015 № 84 Позивача було позбавлено щомісячної премії за липень на 230%. Упродовж 2016-2017 років на недоліки в організації роботи місцевої прокуратури ОСОБА_1 неодноразово вказувалося під час проведення оперативних нарад у прокурора області. Окрім того, до керівника місцевої прокуратури ОСОБА_1 . упродовж 2016-2017 років неодноразово вживалися заходи матеріального впливу у вигляді зменшення розміру щомісячної премії: тричі за напрямом нагляду у кримінальному провадженні, двічі за напрямом нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, один раз за напрямом обліково-реєстраційної дисципліни. Таким чином, вищезазначені недоліки стали наслідком відсутності організуючої ролі керівника Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_1 та призвели до неналежного виконання завдань та функцій, передбачених Законом України «Про прокуратуру».

3 огляду на викладене, у відповідному листі від 20.07.2017 прокурор прокуратури Черкаської області С. Овчаренко, керуючись пунктом 3 частини першої статті 41, статті 71 Закону України «Про прокуратуру», пункту 4.1. Положення про Раду прокурорів України, прийнятого всеукраїнською конференцію прокурорів 27.04.2017, просив вирішити питання про надання рекомендації Генеральному прокурору України щодо звільнення з адміністративної посади керівника Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_1 .

Натомість, Позивачем до викладених обставин надавалися пояснення, в яких здебільшого стверджувалось про позитивні досягнення в роботі, а також зазначалося, що збільшення у деяких областях кількості злочинів є ситуативними, тож конкретно на них прокурору було важко вплинути шляхом координаційних повноважень; не вдалося координаційними заходами запобігти зростання рівня підліткової злочинності;

За результатом розгляду та обговорення матеріалів про звільнення Позивача, Радою прокурорів України 20.09.2017 було прийнято рішення № 28 «Про внесення рекомендації про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника Смілянської місцевої прокуратури Черкаської області», яким, шляхом відкритого голосування, на підставі статей 41, 71 Закону України «Про прокуратуру», пункту 4.1. Положення про Раду прокурорів України, затвердженого всеукраїнською конференцією прокурорів 27.04.2017, рекомендовано звільнити Позивача з займаної посади.

Наказом Генеральної прокуратури України від 29.09.2017 № 160к, керуючись пунктом 3 частини першої статті 9, частиною першою статті 41 Закону України «Про прокуратуру», на підставі рекомендації Ради прокурорів України від 21.09.2017, Позивача було звільнено з посади керівника Смілянської місцевої прокуратури Черкаської області за неналежне виконання посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.

Натомість, листом від 29.09.2017 № 11-639вих-17 прокурор прокуратури Черкаської області С. Овчаренко, на виконання вимог частини п`ятої статті 41 Закону України «Про прокуратуру» повідомив Позивача, що станом на 29.09.2017 в Смілянській місцевій прокуратурі Черкаської області вакантною є посада прокурора Шполянського відділу Смілянської місцевої прокуратури та тимчасово вакантною - прокурора Кам`янського відділу Смілянської місцевої прокуратури, у зв`язку з чим просив Позивача надати згоду чи відмовитися обійняти одну із зазначених вакантних посад шляхом подання письмової заяви до відділу роботи з кадрами прокуратури Черкаської області у встановлений Законом України «Про прокуратуру» строк.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 23.10.2017 наказом прокуратури Черкаської області від 26.10.2017 № 301к ОСОБА_1 було призначено на посаду прокурора Кам`янського відділу Смілянської місцевої прокуратури, тимчасово на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку прокурора Кам`янського відділу Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , звільнивши з посади прокурора Смілянської місцевої прокуратури з 26.10.2017.

Наказом прокуратури Запорізької області від 04.01.2019 № 19к, на підставі заяви ОСОБА_1 та рекомендації заступника прокурора області, Позивача призначено на посаду начальника відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Запорізької області.

Наведене свідчить, що Позивач продовжує працювати в органах прокуратури, що на думку Відповідача додатково свідчить про відсутність правових підстав стверджувати про його незаконне звільнення з посади прокурора.

Разом з тим, вважаючи наказ Відповідача № 160к від 29.09.2017 протиправним, Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою про його скасування та, відповідно, застосування наслідків такого скасування (поновлення на роботі та стягнення суми за вимушений прогул).

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам і поясненням сторін, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тож, адміністративний суд, здійснюючи судовий розгляд справи, перевіряє оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність вищенаведеним закріпленим процесуальним законом критеріям.

Для вирішення спірних правовідносин судом застосовано, зокрема, норми Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі також - Закон № 1697-VII) та Положення про Раду прокурорів України, затвердженого всеукраїнською конференцією прокурорів 27.04.2017 (далі також - Положення), у тому числі у відповідних редакціях, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою-третьою статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює: підтримання публічного обвинувачення в суді; організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Прокуратуру в Україні очолює Генеральний прокурор, якого призначає на посаду та звільняє з посади за згодою Верховної Ради України Президент України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1697-VII прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

За приписами частини першої статті 2 Закону № 1697-VII на прокуратуру покладаються такі функції: підтримання державного обвинувачення в суді; представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом; нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Систему прокуратури України становлять: Генеральна прокуратура України; регіональні прокуратури; місцеві прокуратури; військові прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура (частина перша статі 7 Закону № 1697-VII).

Відповідно до частини першої статті 8, пункту 3 частини першої статті 9 Закону № 1697-VII Генеральна прокуратура України організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури з метою забезпечення ефективного виконання функцій прокуратури.

Генеральний прокурор, окрім іншого, призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Згідно з частиною першою, другою статті 12, частиною першою статті 13 Закону № 1697-VII у системі прокуратури України діють місцеві прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону.

Місцеву прокуратуру очолює керівник місцевої прокуратури, який має першого заступника та не більше двох заступників.

Керівник місцевої прокуратури, окрім іншого: представляє місцеву прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями; організовує діяльність місцевої прокуратури.

Незалежність прокурора забезпечується, зокрема, особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності (пункт 1 частини першої статті 16 Закону № 1697-VII).

Відповідно до пункту 11 частини першої, частини другої, п`ятої- восьмої статті 39 Закону № 1697-VII посада керівника місцевої прокуратури є адміністративною посадою у місцевій прокуратурі.

Призначення прокурора на адміністративну посаду, передбачену пунктами 2, 3, 6 - 8, 11 частини першої цієї статті, здійснюється Генеральним прокурором за рекомендацією Ради прокурорів України. Призначення прокурора на адміністративну посаду, передбачену пунктами 6 та 11 частини першої цієї статті, здійснюється строком на п`ять років.

Під час вирішення питання щодо надання рекомендації для призначення на адміністративну посаду Рада прокурорів України враховує професійні та морально-ділові якості кандидата, а також його управлінсько-організаторські здібності та досвід роботи.

Відмова Генерального прокурора у призначенні на адміністративну посаду рекомендованого Радою прокурорів України прокурора має бути письмово вмотивованою. Копія відповідного рішення Генерального прокурора надсилається до Ради прокурорів України та прокурору, якому відмовлено у призначенні на адміністративну посаду. Прокурор, якому Генеральним прокурором було відмовлено у призначенні на адміністративну посаду, може оскаржити таку відмову до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.

Прокурор, строк повноважень якого на адміністративній посаді закінчився, може бути повторно рекомендований Радою прокурорів України для призначення на цю адміністративну посаду у разі, якщо відсутні обставини, що свідчать про невідповідність прокурора вимогам, передбаченим частиною п`ятою цієї статті.

Перебування прокурора на адміністративній посаді у прокуратурі не звільняє його від здійснення повноважень прокурора відповідної прокуратури, передбачених цим Законом.

Згідно пункту 3 частини першої, частини третьої статті 41 Закону № 1697-VII звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2, 3, 6-8, 11 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором за рекомендацією Ради прокурорів України з таких підстав, окрім іншого, неналежне виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.

Наявність підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої цієї статті, встановлюється Радою прокурорів України з дотриманням передбачених статтею 47 цього Закону гарантій особи щодо повідомлень, отримання копій документів, які стали підставою для перевірки, участі у засіданні та залучення представника, надання пояснень, висловлення заперечень, клопотань та відводів, отримання копії відповідного рішення.

Звільнення прокурора з адміністративної посади чи припинення його повноважень на адміністративній посаді, крім випадку, передбаченого пунктом 2 частини другої цієї статті, не припиняє його повноважень прокурора (частина четверта статті 41 Закону № 1697-VII).

Після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури (частина п`ята статті 41 Закону № 1697-VII).

У разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора.

До моменту прийняття рішення про призначення прокурора на посаду, переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора повноваження відповідного прокурора зупиняються із збереженням гарантій матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачених законодавством для прокурорів.

При цьому, організаційні засади діяльності, повноваження та порядок роботи Ради прокурорів України визначає Положення.

Згідно з пунктами 1.2., 1.3. розділу 1 Положення, Рада прокурорів є вищим органом прокурорського самоврядування у період між всеукраїнськими конференціями прокурорів.

Рада прокурорів у своїй діяльності керується Конституцією України, Законом України «Про прокуратуру», іншими актами законодавства України, регламентом та рішеннями всеукраїнської конференції прокурорів, а також цим Положенням.

Основними завданнями Ради прокурорів є, окрім іншого, участь у призначенні та звільненні прокурорів з адміністративних посад у випадках, передбачених Законом (пункт 2.4. розділу 2 Положення).

Рада прокурорів вирішує питання внутрішньої діяльності прокуратури, а також інші питання, безпосередньо не пов`язані з виконанням повноважень прокурорів, зокрема: вносить рекомендації про призначення та звільнення прокурорів з адміністративних посад у випадках, передбачених Законом. Розглядає письмове рішення Генерального прокурора про відмову у призначенні на адміністративну посаду прокурора, рекомендованого Радою прокурорів, та внесену ним кандидатуру на відповідну посаду (підпункт 1 пункту 4.1. розділу 4 Положення); співпрацює з Генеральною прокуратурою України з питань призначення та звільнення прокурорів з адміністративних посад у випадках, передбачених Законом. За необхідності Рада прокурорів має право витребовувати додаткові відомості щодо осіб, стосовно яких вирішується питання про призначення або звільнення з адміністративних посад (підпункт 2 пункту 4.1. розділу 4 Положення); у передбачених Законом випадках розглядає звернення щодо неналежного виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, встановлених для відповідної адміністративної посади (підпункт 9 пункту 4.1. розділу 4 Положення); у випадках та в порядку, визначених законом, встановлює наявність підстав для звільнення прокурора з адміністративної посади за неналежне виконання посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади (підпункт 10 пункту 4.1. розділу 4 Положення).

Також, відповідно до пунктів 1, 5 частини дев`ятої статті 71 Закону № 1697-VII Рада прокурорів України, окрім іншого: вносить рекомендації про призначення та звільнення прокурорів з адміністративних посад у випадках, передбачених цим Законом. У разі якщо Генеральний прокурор не погоджується з рекомендованою Радою прокурорів України кандидатурою і відмовляє у призначенні на посаду, він вносить на розгляд Ради прокурорів України іншу кандидатуру; розглядає звернення щодо неналежного виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, встановлених для відповідної адміністративної посади.

Таким чином, виходячи з наведених норм однозначно вбачається, що Закон № 1697-VII у випадку вирішення питання щодо призначення прокурора на адміністративну посаду за рекомендацією Ради прокурорів України наділив Генерального прокурора дискреційними повноваженнями (свободою виробу у прийнятті одного з двох рішень щодо: призначення на адміністративну посаду або відмову у призначення на адміністративну посаду прокурора за рекомендацією Ради прокурорів України).

Натомість, у випадку вирішення питання щодо звільнення прокурора з адміністративної посади за неналежне виконання посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади за рекомендацією Ради прокурорів України, Закон № 1697-VII не визначив Генеральному прокурору дискреційних повноважень (свободи вибору). При цьому, наділивши Раду прокурорів України виключними повноваженнями встановлення наявності чи відсутності підстави для звільнення прокурора з адміністративної посади за неналежне виконання посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади.

Окрім того, Законом № 1697-VII не визначено (не обмежено) коло осіб, звернення яких розглядаються Радою прокурорів. У той же час, враховуючи повноваження керівника регіональної прокуратури, передбачені частиною першою статті 11 Закону № 1697-VII, у разі наявності підстав, право на таке звернення до Ради прокурорів має не лише Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів відповідно до частини шостої статті 49 Закону, а й керівник регіональної прокуратури, як безпосередній керівник у розумінні положень частини третьої статті 17 Закону.

У взаємозв`язку з вищенаведеним та враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку, що оскільки Позивачем не оскаржувалось рішення Ради прокурорів України 20.09.2017 № 28 «Про внесення рекомендації про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника Смілянської місцевої прокуратури Черкаської області» та є чинним, на підставі якого видано спірний наказ від 29.09.2017 № 160к, то у Відповідача не було жодних правових підстав ставити під сумнів наявність підстави для звільнення Позивача, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 41 Закону № 1697-VII.

Окрім того, з матеріалів справи судом встановлено, що на виконання вимог частин четвертої-п`ятої статті 41 Закону № 1697-VII, Позивача не було звільнено з органів прокуратури з посади прокурора, а було запропоновано йому вільні посади, на одну з яких він погодився обіймати і продовжує працювати в органах прокуратури, що спростовує зворотні доводи Позивача про порушення його прав в частині забезпечення права на працю.

Також суд не приймає до уваги доводи Позивача, що спірний наказ від 29.09.2017 № 160к не містить посилань на норми Кодексу законів про працю, а також відомостей про те, у чому саме виявилися порушення трудової дисципліни та неналежне виконання посадових обов`язків, оскільки: по-перше, Позивача звільнено на підставі норм спеціального Закону № 1697-VII, а не загального - Кодексу законів про працю України; по-друге, вказаними нормативно-правовими актами не встановлено обов`язкових вимог до зазначення в наказі відповідної інформації; по-третє, Позивач звільнявся не за порушення трудової дисципліни, а з інших підстав.

Також суд критично сприймає доводи Позивача про те, що питання звільнення прокурорів з інших адміністративних посад, окрім посад керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, його заступників, керівників та заступників керівників підрозділів вказаної прокуратури, не входить до кола повноважень Ради прокурорів України, оскільки такі доводи прямо суперечать наведеним вище положенням статей 39, 41 Закону № 1697-VII та Положення.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи, надані сторонами докази і пояснення, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У свою чергу, Відповідач належним чином виконав обов`язок щодо доказування, з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 5, 6, 72-77, 90, 241-246, 250, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя П.О. Григорович