Справа № 320/2237/19
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2020-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2020 року № 320/2237/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в

До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці в Київській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Київській області від 23.04.2019 №КВ 848/1698/АВ/ТД/ФС-318 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами в розмірі 125190,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувана постанова є протиправною, необґрунтованою та такою, що грубо порушує права позивача у сфері публічно-правових відносин. Стверджує, що висновки відповідача про допущення ФОП працівника до роботи без укладення трудового договору є хибними, а застосовані контролюючим органом до позивача штрафні санкції - протиправними. Крім того, позивач стверджує, що у відповідача відсутня компетенція щодо тлумачення цивільно-правових договорів, а відтак висновки відповідача про наявність у відповідного правочину ознак трудового договору виходять за межі повноважень відповідача. Зазначає, що між позивачем та ОСОБА_2 укладено трудовий договір який оформлено належним чином.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08 травня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в якому останній в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. Стверджував, що щодо громадянки ОСОБА_2 в ході інспекційного відвідування жодних документів не надано. Таким чином відповідач вважає, що позивачем порушено ст.24 КЗпП. Відповідач стверджує, що даний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, не можливо визначити предмет договору, не визначається обсяг виконаної роботи, не визначено переліку завдань роботи, її видів, кількісних і якісних характеристик, а також не визначена вартість послуг по виконанню робіт. Стверджує, що відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив в якому останній зазначив, що відповідачем проводилась перевірка в присутності уповноваженої за довіреністю особи ОСОБА_3, який не володів інформацією щодо працевлаштованих осіб, відповідно на той момент не міг надати документального підтвердження даних фактів. Інформація зазначена в акті перевірки не відповідає дійсності. Про що ФОП ОСОБА_1 повідомила в зауваженні до акту інспекційного відвідування від 08.04.2019, яке було направлено разом із копією договору надання послуг №1 від 27.03.2019 укладеного між позивачем та ОСОБА_2 .. Висновки відповідача про допущення ФОП працівника до роботи без оформлення є хибними та надуманими. Крім того, зазначає, що твердження відповідача, відносно того, що цивільно-правова угода укладена між позивачем та ОСОБА_2 оформлена не належним чином та з недоліками в його оформлені, що є хибним висновком, оскільки метою оформлення цивільно-правовової угоди між позивачем та ОСОБА_2 було отримання певного матеріального результату особою, яка відповідно після надання послуг і отримала. Даний факт недійсності цивільно-правової угоди ніким не оскаржується.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Так, 03 квітня 2019 року інспекторами праці Сафоновим M.C. та Шевчуком С.О. відповідно до статті 259 Кодексу законів про працю України, частини третьої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктів 19, 31 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 259, проведено невиїзне інспектування ФОП ОСОБА_1 , за результатами якого складено акт перевірки № КВ 848/1698/АВ від 03 квітня 2019 року.

Під час перевірки, перевіряючими встановлено, що ФОП ОСОБА_1 здійснює діяльність у сфері ресторанів, надання послуг мобільного харчування. Штатна чисельність працівників станом на 02.04.2019 становить 8 осіб (одна із них знаходиться у відпустці по догляду за дитиною). Так, відповідно до п. 6 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, в ході підготовки інспекційного відвідування встановлено, що ФОП здійснює свою діяльність за адресою АДРЕСА_1, (бістро-«ІНФОРМАЦІЯ_1»).

Перевірка проводилась в присутності уповноваженої за довіреністю особи ОСОБА_3, який не володів інформацією щодо працевлаштованих на ФОП осіб, відповідно на той момент не міг надати документального підтвердження даних фактів.

В акті зазначено, що під час проведення інспекційного відвідування ФОП встановлено, що за адресою : АДРЕСА_1, (бістро-«ІНФОРМАЦІЯ_1») працюють наймані особи, які оформлені згідно вимог чинного законодавства.

Так виходячи із тексту Акту, одного із найманих працівників ФОП було опитано та виявлено громадянку ОСОБА_2 , згідно з наданої інформації дана особа працює на посаді офіціанта, та перебуває на випробувальному терміні, підтверджуючих дані обставини документів надано не було.

Перевіркою встановлено, та в розділі ІІІ Акту невиїзного інспектування зафіксовано, порушення позивачем частини першої та третьої статті 24 Кодексу законів про працю України, а саме: договори не укладено між працівником ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 у письмовій формі; допуску працівників до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженогоним органу.

На підставі висновків Акту КВ 848/1698/АВ від 03.04.2019 року, першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Київській області Андрієнко B.C., винесено постанову № КВ 848/1698/АВ/ТД/ФС-318 від 23.04.2019 про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу у розмірі 125190,00 грн..

З інформацією яка зазначена в акті позивач не погодився про що зазначив в зауваженнях до акту Інспекційного відвідування від 08.04.19р., яке було направлено разом із копією договору надання послуг №1 від 27.03.2019 укладеного між ФОП Кучеренко та ОСОБА_2 ..

Розглянувши зауваження позивача відповідач повідомив позивача, що зауваження від 08.04.2019 № б/н до акту залишено без задоволення, а висновки акту без змін.

Судом встановлено, що згідно цивільно-правового договору про надання послуг № 1 від 27 березня 2019 року, укладеного між позивачем (замовник) та громадянкою ОСОБА_2 (виконавець), за умовами якого виконавець зобов`язується надати замовнику послуги (виконати роботу) в обсязі і на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язується прийняти і оплатити надані послуги (роботи). За змістом укладеного цивільно-правового договору виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, а сам організовує процес надання послуг (виконання робіт), у тому числі використовує власні засоби та матеріали; виконавець вправі залучати відповідних фахівців для якісного і своєчасного надання послуг (виконання робіт). Послуги (роботу) зазначених фахівців виконавець оплачує за власний рахунок за домовленістю з названими особами. Згідно даного договору сторонами укладено акт надання послуг від 04.04.2019 до договору про надання послуг №1 від 27.03.2019. По даному акту виконавець передав, а замовник прийняв такі послуги: щоденне комплексне прибирання та догляд, прибирання столів в сумі 1650,00 грн.. Також позивач на підтвердження здійснення оплати за виконання роботи ФОП оформлено платіжні доручення №411 від 08.04.2019, №412 від 08.04.2019, №410 від 08.04.2019. Позивачем оформлено видатковий ордер від 04.04.2019 та розрахунок вартості наданих послуг (робіт) до договору надання послуг №1 від 27.03.2019 від 04.04.2019. На підтвердження розірвання договору про надання послуг №1 від 27.03.2019 сторонами оформлено додаткову угоду про розірвання договору про надання послуг №1 від 27.03.2019 укладену 05.04.2019.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Підставою для застосування до позивача спірної суми штрафних санкцій є висновок Акту інспекційного відвідування про порушення ФОП ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України, а саме: договори не укладено між працівником ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 у письмовій формі; допуску працівників до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.

Надаючи правову оцінку вказаному висновку, суд враховує наступне.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, підставою для притягнення юридичної особи, який використовує найману працю, до відповідальності на підставі ч.2 ст.265 КЗпП України є встановлений факт відсутності трудових відносин між цією особою та працівником при умові фактичного виконання працівником трудових функцій.

Визначальним для вирішення спірних правовідносин у даній справі є встановлення факту використання позивачем найманої праці громадян ОСОБА_2 та наявність ознак трудових правовідносин між ними.

Матеріалами справи підтверджено, що між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір про надання послуг №1 від 27.03.2019. На виконання даної угоди між сторонами, позивачем надано акт надання послуг, платіжні доручення, видатковий касовий ордер та розрахунок вартості наданих послуг (робіт),, що свідчать про реальність зазначеної угоди та її виконання у встановленому законом та передбаченому угодами порядку.

Згідно ст.6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.

Сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 Цивільного кодексу України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 902, частиною 1 статті 903 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (частина 1 статті 905 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 902, частиною 1 статті 903 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (частина 1 статті 905 ЦК України).

Основною ознакою, що відрізняє відносини з надання послуг від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Враховуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши вищевказану цивільно-правову угоду, дійшли згоди щодо всіх їх істотних умов, які не суперечать нормам чинного законодавства України, що відображено у даних угодах.

Відповідачем не надано суду доказів наявності законодавчо визначеної заборони позивачу щодо укладення вищезазначених цивільно-правової угоди.

У статті 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доказів наявності у цивільно-правової угоди ознак нікчемного правочину відповідачем суду не надано, як і не надано доказів визнання судом даної угоди недійсної.

Пунктом 11 Порядку № 295 визначено права посадових осіб інспекторів праці під час здійснення інспекційних відвідувань, при цьому інспектори праці не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правової угоди.

Суд встановив, що на момент інспекційного відвідування правовідносини між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була оформлена цивільно-правова угода і вимоги трудового законодавства на неї не поширювалися.

Тобто, позивач не використовув найману працю ОСОБА_2 у розумінні абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України, їхні взаємовідносини не носили характеру трудових відносин, не регулювалися Кодексом законів про працю України, позивач не виступав щодо вказаної особи роботодавцем та не мав обов`язку укладати з ним трудовий договір.

Отже, порушень трудового законодавства щодо ОСОБА_2 , як найманого працівника, позивач не вчиняв, а тому притягнення його до відповідальності на підставі вказаної норми за не оформлення трудового договору (контракту) з вищевказаними особами є незаконним.

Суд зауважує, що відповідно до ч.1 ст.3 цього Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" державний нагляд (контроль) здійснюється за принципом, серед інших, об`єктивності та неупередженості здійснення державного нагляду (контролю), неприпустимості проведення перевірок суб`єктів господарювання за анонімними та іншими безпідставними заявами, а також невідворотності відповідальності осіб за подання таких заяв.

Разом з тим, ані в Акті перевірки, ані в відзиві відповідачем не наведено доказів встановлення порушення позивачем трудового законодавства у взаємовідносинах із ОСОБА_2 .. Відтак суд вважає, що постанова про накладення на позивача штрафу прийнята не у відповідності до вимог чинного законодавства та без урахування усіх обставин, що мають значення для її прийняття, у зв`язку з чим є необґрунтованою та підлягає скасуванню.

Згідно вимог ч. 3 ст. 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатніх, належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності свого рішення, у зв`язку з чим адміністративний позов підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Київській області від 23.04.2019 №КВ 848/1698/АВ/ТД/ФС-318 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 у розмірі 125190,00 грн..

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять один) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Київській області (, адреса: 04060, м. Київ, вул. Вавілових, 10).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лиска І.Г.