Справа № 826/17099/18
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2020-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Парінова А.Б.,

Беспалова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суддя Скочок Т.О.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора комунального підприємства "Бюро державної реєстрації" Пекара Андрія Львовича, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 6», товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 7» про визнання протиправним рішення, скасування записів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державного реєстратора комунального підприємства "Бюро державної реєстрації" Пекара Андрія Львовича, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 6», товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 7» про визнання протиправним рішення, скасування записів, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 40266230 від 22.03.2018 про реєстрацію права власності на нежитлове приміщення площею 85,8 кв.м., приміщення АДРЕСА_1 в м. Києві за ТОВ «Рада 6» (), винесене державним реєстратором Комунального підприємства «Бюро державної реєстрації» Пекарем Андрієм Львовичем;

- скасувати запис про право власності за номером 25381122 на об`єкт нежитлової нерухомості, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 00) за ТОВ «Рада 6» (), внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Комунального підприємства «Бюро державної реєстрації» Пекарем Андрієм Львовичем на підставі рішення про державну реєстрацію;

- визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 40846708 від 26.04.2018 про реєстрацію права власності на нежитлове приміщення площею 111,7 кв. м., в будинку АДРЕСА_2 за ТОВ «Рада 7», винесене державним реєстратором Комунального підприємства «Бюро державної реєстрації» Пекарем Андрієм Львовичем;

- скасувати запис про право власності за номером 25917666 на об`єкт нежитлової нерухомості, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 000) за ТОВ «Рада 7» (), внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Комунального підприємства «Бюро державної реєстрації» Пекарем Андрієм Львовичем на підставі рішення про державну реєстрацію.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, з підстав неповного з`ясування судом обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року та постановити інше про задоволення позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що участі в будівництві будинків третя особи не приймали, а відтак оскаржувані рішення про державну реєстрацію прийняті з порушенням норм діючого законодавства, що порушує законні права та інтереси позивача.

Апелянт наголошує, що в порушення норм процесуального права заяву про забезпечення позову суд залишив без задоволення, а клопотання з витребуванням документів - проігнорував.

При цьому, зауважує, що судом помилково встановлено наявність зв`язку із предметом спірної нерухомості поданих представниками 3-х осіб (ТОВ «Рада 6», ТОВ «Рада 7») договорів б/н та без назви від 22.03. 2007 та 27.12.2008 p.p., та договорів «Про передачу на утримання та експлуатаційну обслуговування житлового будинку і прибудинкової території» від 22.03.2007 та 27.12.2008 p.p., які за оцінкою суду стали підставою державному реєстратору вчинення дій з реєстрації права власності за товариствами, проте вказані договори зі слів в.о. гендиректора товариств Демченко В.В. на момент вчинення реєстраційних дій державному реєстратору не подавалися, тобто, договори державний реєстратор ретельно не перевіряв, при цьому, спірні нежитлові приміщення ніколи не були об`єктами майнових прав, оскільки будинок ЗАТ «Позняки-жил-буд» збудовано за кошти фізичних та юридичних осіб на підставі генеральних угод про часткову участь у будівництві, а також, у разі придбання майнових прав на об`єкт нерухомості документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу майнових прав, а предметом договорів б/н та без назви від 22.03.2007 та 27.12.2008 p.p., є положення, де про передачу майнових прав від забудовника товариствам не йдеться, зокрема сторони домовилися про укладення окремих договорів для належного утримання та експлуатації будинку, крім того, в договорах б/н та без назви від 22.03.2007 та 27.12.2008 p.p., які за оцінкою суду стали законодавчою підставою державної реєстрації права власності на спірні об`єкти, ціна договору не прописана, договори не містять строки сплати вартості майнових прав; строки введення будинку в експлуатацію; строки приймання майнових прав та передачі об`єкту будівництва під заселення та термін виконання покупцем зобов`язань з реєстрації прав власності, строк дії договору в цілому та строк позовної давності відсутній, договори не містять умови відступлення прав, порядок передачі документів від покупця до нового покупця та порядок надання згоди продавця на проведення таких дій.

Апелянт наголошує, що вищенаведене вказує про відсутність у замовника - ЗАТ «Позняки-жил-буд» прав розпорядження майновими правами, оскільки подані 3-ми особами до суду, а не державному реєстратору договори б/н та без назви, сторонами укладені не в установленому законом порядку, їх предметом не є нерухоме майно або речові права, які підлягають державній реєстрації.

27.01.2020 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи документів та витребування доказів, у якому ОСОБА_1 просить витребувати:

- у Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київради (КМДА) (02105, м. Київ, вул. Павла Усенка, 6), належним чином завірені копії реєстраційних справ в паперовому форматі по об`єктам нерухомого майна: реєстраційний номер 000 та реєстраційний номер 000, сформованих відповідачем, на підставі яких незаконно зареєстровано право власності на нежитлові приміщення та видані ТОВ «Рада 6» та ТОВ «Рада 7» витяги з державного реєстру речових прав;

-у ДП "Національні інформаційні системи" (04053. м. Київ, вул. Бульварно- Кудрявська, 4), засноване Міністерством юстиції України в травні 2015 року, метою діяльності якого є технічне, технологічне забезпечення створення та супроводження програмного забезпечення ведення автоматизованих систем Єдиних та Державних реєстрів, що створюються відповідно до наказів Мін`юсту, справи в форматі електронних копій по об`єктам нерухомого майна: реєстраційний номер 000 та реєстраційний номер 000, сформованих відповідачем, на підставі яких було незаконно зареєстровано право власності на нежитлові приміщення та видано витяги з державного реєстру речових прав.

Від інших учасників справи відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що державним реєстратором комунального підприємства «Бюро державної реєстрації» Пекарем Андрієм Львовичем винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22.03.2018 №40266230, на підставі якого останнім до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис від 22.03.2018 №25381122 про право приватної власності ТОВ «Рада 6» на нежитлове приміщення загальною площею 85,8 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Також, державним реєстратором комунального підприємства «Бюро державної реєстрації» Пекарем Андрієм Львовичем винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.04.2018 №40846708, на підставі якого останнім до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис від 26.04.2018 №25917666 про право приватної власності ТОВ «Рада 7» на нежитлове приміщення загальною площею 111,7 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

Вважаючи вказані рішення і записи протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що державна реєстрація права власності на спірні об`єкти за ТОВ «Рада 6» та ТОВ «Рада 7» відбулась на підставі договорів від 27.12.2008 №б/н та від 22.03.2007 №б/н, що відповідає приписам п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в якості законодавчої підстави для здійснення державної реєстрації права власності, у той же час, висловлювання позивача щодо неточностей у змісті наведеного договору, укладеного між ТОВ «Рада 7» та ЗАТ «Позняки-Жил-Буд», а, відтак, і питання дійсності вказаного договору, як і твердження позивача про те, що спірні приміщення становлять собою частину цілісного майнового комплексу багатоквартирних будинків і перебувають у спільній власності власників квартир, відповідно до ст.ст. 1, 4 та 19 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, з урахуванням того, що вказані питання предметно не відносяться до адміністративної юрисдикції, а тому такі доводи не підлягають оцінці судом у межах даної адміністративної справи, а тому, виходячи із заявлених предмету та підстав позову, суд дійшов до висновку про відсутність законодавчо мотивованих підстав для визнання протиправними та скасування оскаржуваних рішень та записів.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції виходив з того, що такий спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Даючи правову оцінку викладеним фактичним обставинам, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 5 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна ст орона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи. (п.2 ч.1 ст.4 КАС України).

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Застосований у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб`єктного складу - участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати з публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб`єкта владних повноважень.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

Спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржувані рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Прийняті відповідачем оскаржувані рішення про державну реєстрацію стосувалось реєстрації прав інших осіб, а не позивача.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Порушуючи питання про скасування запису про право власності за номером 25381122 на об`єкт нежитлової нерухомості, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 00) за ТОВ «Рада 6» (), внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Комунального підприємства «Бюро державної реєстрації» Пекарем Андрієм Львовичем на підставі рішення про державну реєстрацію та запису про право власності за номером 25917666 на об`єкт нежитлової нерухомості, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 000) за ТОВ «Рада 7» (), внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Комунального підприємства «Бюро державної реєстрації» Пекарем Андрієм Львовичем на підставі рішення про державну реєстрацію, у позовній заяві позивач обґрунтовує такі вимоги тим, що право власності на відповідні об`єкти нежитлової нерухомості за ТОВ «Рада 6» та «Рада 7» зареєстровано необґрунтовано, оскільки спірні об`єкти є частиною цілісного майнового комплексу багатоквартирних будинків і перебувають у спільній власності власників квартир (в тому числі і позивача), а тому, відповідачем фактично протиправно позбавлено позивача права спільної власності на вказані приміщення.

Тобто у справі, що розглядається, спірні правовідносини виникли між учасниками справи (здебільшого, між позивачем і третіми особами) на підставі законної належності на праві власності нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2, та за адресою: АДРЕСА_1, а отже, існує спір про право, що унеможливлює розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

Тобто, спір має характер приватноправового, оскільки полягає у встановленні (спростуванні) та захисті права власності на конкретні об`єкти нерухомого майна, правомірності виникнення такого права за тим чи іншим суб`єктом.

Таким чином, для мети вирішення цього спору слід встановлювати обставини, правова оцінка яких судом полягатиме у перевірці підстав виникнення у позивача та третіх осіб цивільних прав та обов`язків щодо нерухомого майна, зокрема, і вирішити питання дійсності та правомірності договорів б/н та без назви від 22.03. 2007 та 27.12.2008 p.p., та договорів «Про передачу на утримання та експлуатаційну обслуговування житлового будинку і прибудинкової території» від 22.03.2007 та 27.12.2008 p.p., як надання оцінки твердженням позивача про те, що спірні приміщення становлять собою частину цілісного майнового комплексу багатоквартирних будинків і перебувають у спільній власності власників квартир, вирішенні питання про захист права власності, які виникли поза межами даного спору та відповідних публічно-правових відносин, що не відноситься до компетенції адміністративного суду.

Все це підтверджує, що даний спір потребує вирішення за правилами Цивільного процесуального кодексу України, який, зокрема, передбачає захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Позов, предметом якого є реєстраційні дії, здійснені на основі юридичних фактів, стосовно яких існує спір про право цивільне, в межах якого можуть бути розв`язані питання, пов`язані з реєстрацією прав власності на нерухоме майно (будівлю), не може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2018 року у справі № 396/2550/17.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п. 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

У справі, що розглядається, оскаржуються реєстраційні дії, стосовно яких існує спір про право цивільне, у межах якого можуть бути розв`язані й питання, пов`язані з реєстрацією права власності на нежитлові приміщення у відповідних будівлях, а тому цей спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивачки у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Також, колегія суддів зазначає, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16.

Також, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 1840/2749/18 сформовано правову позицію, що оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються окрім вимог про скасування оспорюваного рішення також вимоги про визнання недійсним правочину, на підставі якого прийнято оспорюване рішення.

Таким чином, з урахуванням правових позицій наведеній у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, колегія суддів вважає, що між позивачем та відповідачем (суб`єктом владних повноважень) немає публічно-правових відносин, спір не є публічно-правовим, а тому не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, а спірні правовідносини підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Щодо посилання скаржника на ухвалу Печерського районного суду м. Києві від 19.09.2018 у справі №757/45742/18-ц, якою відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Комунального підприємства «Бюро державної реєстрації» Пекаря Андрія Львовича, треті особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лесі України 7Б», Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Старонаводницька 6-Б», Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 6», Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 7» про визнання протиправним та скасування рішень державного реєстратора, колегія суддів зазначає, що визначення апеляційним судом, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, юрисдикційності цього спору є підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження такої ухвали, і позивач не позбавлений права, зважаючи на висновки, викладені у даній постанові, звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу Печерського районного суду м. Києві від 19.09.2018 у справі №757/45742/18-ц, заявивши при цьому клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Колегія суддів зазначає, що аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 листопада 2019 року у справі № 810/3637/18 та від 04 грудня 2019 року у справі № 820/212/18.

Інші доводи апелянта не колегією суддів не розглядаються, оскільки такі стосуються обставин справи по суті спору, який судом не розглядається.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для розгляду даного спору у порядку адміністративного судочинства.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції слід скасувати, а провадження у справі закрити.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС, суд закриває провадження у справі: якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

На виконання вимог ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів роз`яснює позивачу, що даний спір предметно підсудний суду загальної юрисдикції та повинен розглядатись у порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора комунального підприємства "Бюро державної реєстрації" Пекара Андрія Львовича, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 6», товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 7» про визнання протиправним рішення, скасування записів закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді А.Б. Парінов

О.О. Беспалов