Справа № 300/2326/19
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2020-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2020 р. справа № 300/2326/19

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Чуприни О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області про зобов`язання до вчинення дій щодо прийняття документів для оформлення дозволу на імміграцію в Україну, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) 27.11.2019 звернувся в суд з адміністративним позовом до Коломийського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області (надалі по тексту також - первинний відповідач, Коломийський районний відділ УДМС України в області, відділ) про зобов`язання до вчинення дій щодо прийняття документів для оформлення дозволу на імміграцію в Україну.

Ухвалою суду від 02.12.2019 (а.с.50-53) позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, у зв`язку із невідповідністю вимогам, встановлених пунктами 2, 4, 5, 9, 11 частини 5 статті 160 і частиною 3 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також КАС України), в тому числі необхідністю визначення позивачем належного відповідача як сторони у справі, який в розумінні статті 43 коментованого Кодексу володіє адміністративною процесуальною правосуб`єктністю (за умови відсутності у первинного відповідача статусу юридичної особи).

18.12.2019 позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, та визначив належного відповідача у справі - Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області (а.с.58-65).

Івано-Франківським окружним адміністративним судом ухвалою від 24.12.2019 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і повідомлення (виклику) сторін (а.с.1-4).

Позовні вимоги мотивовано тим, що посадовими особами Коломийського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області протиправно в усній формі відмовлено ОСОБА_1 за усним зверненням останнього як нерезидента у прийнятті документів для оформлення ним дозволу на імміграцію в Україну. Посилаючись на статтю 40 Конституції України та статтю 5 Закону України "Про звернення громадян" зазначив, що усі мають право особисто звертатися до органів державної влади, при цьому звернення може бути усним чи письмовим. При неодноразових розмовах і зустрічах в приміщенні Коломийського районного відділу УДМС України в області посадові особи останнього не надали позивачу комплекту анкет для оформлення дозволу на імміграцію в Україну. Разом з тим, будь-які рішення чи дії суб`єкта владних повноважень, на переконання позивача, мають бути законними та обґрунтованими в межах наданих владних управлінських функцій. У зв`язку із вказаним, просить у судовому порядку зобов`язати Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області (надалі по тексту також - відповідач) прийняти документи для оформлення відповідного дозволу.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 03.01.2020, разом із відповідними письмовими доказами (а.с.67-69, 70-97). Як свідчить зміст даного відзиву, відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , вказуючи на наступні обставини. Згідно доводів відповідача 23.10.2019 позивач був доставлений працівниками поліції до Коломийського районного відділу УДМС України в області для перевірки його документів, яка здійснена головним спеціалістом відділу Скільською Вікторією Вікторівною. Згідно пояснень останньої, вона не мала можливості 23.10.2019 перевірити законність перебування іноземця (позивача) в Україні, оскільки паспорт ОСОБА_1 не містив штампів про дату перетину кордону, а тому попросила позивача прийти в інший день. При наступному відвідуванні позивачем відділу його було повідомлено про наявність підстав для притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки з`ясовано, що за даними системи "ДМС-Аркан" ОСОБА_1 перетнув кордон 14.03.2014, і після закінчення встановленого законодавством строку перебування територію України не покинув. 05.11.2019 відповідно до статей 254-256 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі по тексту також - КУпАП) у відношенні до позивача складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МІФ №000083 та винесено постанову ПН МІФ №000081 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за частиною 1 статті 203 КУпАП. Під час складання адміністративного протоколу ОСОБА_1 було роз`яснено його право подати документи для надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію" за умови законного перебування в Україні. Відповідач стверджує, що позивач, перебуваючи на території України з 2014 року по даний час, свідомо й умисно порушує встановлені законом правила перебування іноземців та осіб без громадянства на території України та ухиляється від виконання обов`язку повернення у країну своєї громадянської належності. Окрім цього, як зазначив відповідач за наданням консультації позивач окремо не звертався, а роз`яснення було надано в ході здійснення адміністративного провадження. У журналі обліку прийому громадян звернення ОСОБА_1 не зареєстровано. Письмова відмова в оформленні дозволу на імміграцію в Україну, позивачу не надавалась, оскільки останній не звертався із письмовою заявою та відповідними документами для отримання такого дозволу у встановленому законом порядку. Невиконання обов`язку щодо подання належного пакету документів звільняє відповідача від обов`язку приймати відповідні рішення за результатом розгляду заяви. За доводами відповідача, ОСОБА_1 не має законних підстав подати заяву про надання дозволу на імміграцію на території України, оскільки порушив міграційне законодавство України. Умовою подання документів на території України для отримання дозволу на імміграцію є законність перебування в країні на момент звернення. З наведених підстав відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Івано-Франківським окружним адміністративним судом постановлено ухвалу від 09.01.2020 про витребування у ОСОБА_1 та Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області необхідних доказів для розгляду даної адміністративної справи (а.с.106-107).

Ухвалами суду від 13.01.2020 відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та в задоволенні заяви про витребування доказів (а.с.112-114, 115-117).

На адресу суду 15.01.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с.122-130), де позивач обґрунтував свою позицію щодо доводів відповідача, наведених у відзиві на позов. ОСОБА_1 не заперечує, що умовою подання документів на території України для отримання дозволу на імміграцію є законність перебування в Україні на момент звернення. При цьому, на думку позивача законність перебування на території України в момент звернення не тільки виникає із законів, але й може бути встановлена судом. Особа, яка виконує функції по догляду і піклуванню за іншою особою не може бути змушена до виїзду з України тільки для того, щоб знову в`їхати на територію України і мати законну можливість звернутися за отримання дозволу на імміграцію в Україну, так як це суперечить виконанню самої функції. Така особа оформляє документи на дозвіл на імміграцію в Україну по місцю виконання функції піклування та догляду. Також позивач повідомив, що не ухиляється від виїзду з території України у встановлений законом строк, однак обставини, які виникли за останній період часу перебування позивача на території України, унеможливлювали його повернення у країну своєї громадянської належності.

В ході розгляду даної справи ОСОБА_1 21.01.2020, через канцелярію, подав заяву, в якій просив суд здійснити відповідні процесуальні заходи у справі №300/2326/19, які б дали можливість надати до Івано-Франківського окружного адміністративного суду, як доказ, рішення Коломийського міськрайонного суду про встановлення двох юридичних фактів, до закриття провадження і прийняття рішення у справі адміністративним судом (а.с.170-171).

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.01.2020 повернути без розгляду ОСОБА_1 заяву від 21.01.2020 про необхідність здійснення процесуальних заходів у адміністративній справі №300/2326/19.

Розглянувши у відповідності до вимог статті 262 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, вивчивши зміст позовної заяви, відзиву на позов, відповіді на відзив, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення проти них, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить із таких підстав та мотивів.

Встановлено, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) є громадянином Республіки Польща, що засвідчується копією паспорта громадянина Республіки Польща серії НОМЕР_1 , виданий 13.03.2007 (термін дії закінчився 13.03.2017) та серії НОМЕР_2, виданий 28.11.2017, які містяться в матеріалах справи (а.с.141-165).

Згідно даних "ДМС-Аркан" позивач перебував на території України в періоди з 19.11.2013 по 10.12.2013, з 12.12.2013 по 03.02.2014, з 23.02.2014 по 13.03.2014 (а.с.70-73).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 звертався до відповідача із заявами про продовження терміну перебування на Україні від 24.05.2013, 16.07.2013, і такий термін було продовжено згідно поданих заяв до 08.07.2013 та 01.09.2013 відповідно (а.с.78, 86).

Як відмітив відповідач та не заперечується позивачем, а також підтверджується даними "ДМС-Аркан" і копією 29 сторінки паспорта громадянина Республіки Польща серії НОМЕР_1 від 13.03.2007, ОСОБА_1 16.03.2014 в`їхав на територію України і по даний час проживає в Україні, без підстав, з якими чинне національне законодавства України на час розгляду справи давало б можливість вважати таке перебування законним (зворотній бік а.с.68, а.с.70, 157).

Із пояснень головного спеціаліста Коломийського районного відділу УДВС України в області ОСОБА_3 (надалі по тексту також - посадова особа ОСОБА_3 ), наданих відповідачем на виконання ухвали суду від 09.01.2020 (а.с.180), судом встановлено наступне.

Під час проведення оперативно-профілактичного відпрацювання, громадянин Республіки Польща ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був доставлений працівником Коломийського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області до Коломийського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області для перевірки документів.

В ході розмови із ОСОБА_1 , посадова особа ОСОБА_3 уточнила коли позивач виїхав з України в Польщу, і чи документувався паспортом громадянина України. Проте визначеної відповіді остання не отримала, а ОСОБА_1 повідомив про обставину виїзду в 90-х роках по паспорту взірця СРСР.

З метою перевірки особи позивача (чи був документований позивач паспортом громадянина України) посадова особа ОСОБА_3 перевірила дані по обліках відділу, однак громадянин ОСОБА_1 по обліках не значився. У зв`язку із вказаним, посадова особа ОСОБА_3 здійснила перевірку особи позивача через систему Державного реєстру актів цивільного стану громадян, в результаті чого встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований як " ОСОБА_4 ", тобто за іншим ім`ям.

Дана обставина підтверджується наявним в матеріалах справи Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 24.10.2019 (а.с.93-95).

Згідно пояснень позивача, ім`я " ОСОБА_4 " помилково внесено в актовий запис.

Разом з тим судом встановлено, що паспорт громадянина Республіки Польща серії НОМЕР_1 від 13.03.2007 та серії НОМЕР_2 від 28.11.2017, виданий на ім`я " ОСОБА_4 (а.с.143).

Враховуючи те, що громадянин Республіки Польща ОСОБА_4 з 16.03.2014 проживає на території м. Коломия без документів на право проживання на території України і після закінчення терміну перебування в Україні своєчасно не покинув її територію, 05.11.2019 головним спеціалістом Коломийського районного відділу УДМС України в області Скільською В .В. відповідно до статей 254-256 КУпАП складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МІФ №000083 (а.с.76).

Згідно постанови ПН МІФ №000081 ОСОБА_4 притягнуто відповідачем до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 203 КУпАП і накладено на останнього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1 700,00 гривень (а.с.77).

Як слідує із письмових пояснень посадової особи ОСОБА_3 , які містяться в матеріалах справи, під час складання адміністративного протоколу на громадянина Республіки Польща ОСОБА_1 , останньому було додатково роз`яснено, що він має право подати документи на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію" за умови законного перебування в Україні (а.с.74-75).

ОСОБА_1 , вважаючи протиправною усну відмову посадових осіб Коломийського районного відділу УДМС України в області у прийнятті за власним усним зверненням як нерезидента документів для оформлення ним дозволу на імміграцію в Україну, звернувся в суд за захистом свого порушеного права, ставлячи вимогу про зобов`язання відповідача прийняти документи для оформлення відповідного дозволу.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступного.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Насамперед, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач в обґрунтування протиправності дій відповідача щодо відмови у прийнятті документів для оформлення дозволу на імміграцію в Україну, серед іншого, наводить аргументи щодо обставин, які стосуються періоду перебування останнього на території України у 2013 році і продовження терміну перебування, поважності і законності причин такого перебування після 16.03.2014 (догляд позивачем за матір`ю, яка померла в 2017 році), а також мотивів не повернення у країну своєї громадянської належності по час звернення до суду.

Однак суд звертає увагу позивача на те, що вище коментовані обставини та доводи з даного приводу не стосуються предмету розгляду адміністративної справи №300/2326/19, а отже не можуть братися судом до уваги при вирішенні даного спору.

Предметом розгляду даної адміністративної справи є правомірність/протиправність відмови посадових осіб Коломийського районного відділу УДМС України в області у прийнятті за усним зверненням позивача як нерезидента документів для оформлення ним дозволу на імміграцію в Україну.

Так, умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 за №2491-III (надалі по тексту також - Закон №2491-III) та нормами Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 за №1983 (надалі по тексту також - Порядок №1983).

За змістом статті 3 Закону №2491-III правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства (пункту 2 частини 1 статті 92 Конституції України).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про імміграцію" визначено, що імміграція - прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

У розумінні статті 1 Закону України "Про імміграцію" іммігрантом є іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Таким чином, Закон України "Про імміграцію" визначає два направлення імміграції та відповідно іммігрантів.

Згідно частини 16 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 за №3773-VI (надалі по тексту також - Закон №3773-VI) іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Підпунктом 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 за №150 (надалі по тексту також - Порядок №150), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Держприкордонслужби, продовжується територіальними органами або підрозділами ДМС (пункт 5 Порядку №150).

Як уже встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 у періоди з 19.11.2013 по 10.12.2013, з 12.12.2013 по 03.02.2014, з 23.02.2014 по 13.03.2014, перебував в Україні на законних підставах, подаючи при цьому заяви про продовження терміну перебування на Україні (а.с.70-73, 78-86).

Згідно даних "ДМС-Аркан", 16.03.2014 ОСОБА_1 в`їхав на територію України і по даний час проживає в Україні, без правомірних підстав, з якими чинне національне законодавства України на час розгляду справи давало б можливість вважати таке перебування законним, про що не заперечується позивачем та підтверджується поясненнями відповідача.

Відповідно до пункту 14 статті 1 Закону №3773-VI нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Як передбачено частиною 1 статті 23 Закону №3773-VI нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Статтею 203 КУпАП визначено, що порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Матеріалами справи підтверджено, що на ОСОБА_1 за порушення останнім правил перебування в Україні, головним спеціалістом Коломийського районного відділу УДМС України в області Скільською В.В. складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МІФ №000083 від 05.11.2019 (а.с.76), і на підставі постанови ПН МІФ №000081 притягнуто відповідачем до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 203 КУпАП (а.с.77).

Як пояснив відповідач та не заперечується позивачем, під час складання адміністративного протоколу між ОСОБА_1 і посадовими особами відповідача мав місце усний діалог, в ході якого позивачу надано роз`яснення про можливість подання позивачем документів для надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини 3 статті Закону України "Про імміграцію" за умови законного перебування в Україні.

Згідно письмових пояснень відповідача, які 27.01.2020 надійшли на адресу суду, громадянин Республіки Польща ОСОБА_1 не звертався до підрозділів УДМС в Івано-Франківській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, а був доставлений в Коломийський районний відділ УДМС в області співробітниками національної поліції для з`ясування правових підстав його перебування на території України. В ході проведеної перевірки встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на території України з порушенням вимог чинного законодавства (а.с.179).

Позивач в свою чергу не заперечує, що із письмовою заявою та документами для отримання дозволу на імміграцію в Україну, він не звертався. Згідно доводів останнього, звернення було усним.

ОСОБА_1 стверджує, що перебуваючи в Україні без належних правових підстав, в ході оформлення відповідачем матеріалів адміністративного провадження усно просив/звертався до посадових осіб Коломийського районного відділу УДМС України в області, прийняти документи для оформлення дозволу на його імміграцію в Україну, в тому числі вказує про не отримання за таким усним зверненням комплекту анкет для оформлення такого дозволу.

Суд зазначає, що згідно положень частини 1 і 2 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів.

Разом з цим, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (пункт 3 частини 3 статті 4 Закону №2491-III).

Відповідно до статті 6 Закону №2491-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, поряд з іншим:

1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні;

3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Частиною 1 статті 9 Закону № 2491-III визначено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Відповідно до частини 5 статті 9 зазначеного Закону для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи, зокрема: три фотокартки; копія документа, що посвідчує особу; документ про місце проживання особи; відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі).

Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у пункті 3 частини третьої статті 4 цього Закону, - документи, що підтверджують право особи на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до статті 8 Закону України "Про громадянство України (пункту 11 частини 7 статті 9 Закону № 2491-III).

За змістом частини 10 статті 9 Закону № 2491-III, у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Згідно підпункту 3 пункту 2 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 за №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (надалі по тексту також - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: осіб, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються:

- до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах;

- до закордонних дипломатичних установ України за місцем постійного проживання - особами, які постійно проживають за межами України (пункт 10 Порядку №1983).

Пунктом 11 Порядку №1983 визначено, що для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію, поряд з іншим, формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію (пункт 12 Порядку №1983).

Отже, саме до повноважень суб`єкта владних повноважень відноситься перевірка всіх документів наданих позивачем до заяви про отримання дозволу та вирішення питання по суті.

Проаналізувавши норми, що регулюють спірні правовідносини, а також зважаючи на фактичні обставини справи, суд зазначає, що заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну приймаються територіальними підрозділами ДМС виключно від іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах.

Суд звертає увагу, що законність перебування іноземця на території України підпорядковується ряду правил та відповідних умов. Поняття "законного перебування" має на увазі як легальний перетин кордону при в`їзді, так і збереження режиму правомірності знаходження в Україні протягом усього терміну проживання.

Саме поняття "термін перебування" є центральним, оскільки якщо легальність в`їзду контролюється прикордонною службою, то контроль часу перебування і його обмежень контролюється міграційною службою, але паралельно такий контроль повинен здійснюватися і іноземцем самостійно для уникнення порушень терміну перебування, і як наслідок відповідальності.

Як уже наголошувалось судом, позивач не заперечує обставину порушення встановленого законом терміну перебування на території України, а отже без законних підстав перебуває в України з 16.03.2014 після спливу граничного терміну, визначеного підпунктом 2 пункту 2 Порядку №150.

Суд зазначає, що нормами частини 1 статті 9 Закону № 2491-III визначено порядок та умови подання заяв про надання дозволу на імміграцію в Україну, згідно яких особам, які перебувають в Україні визначено право подання документів для отримання дозволу на імміграцію, тільки за умови законного перебування в країні.

В іншому ж випадку, особи, які постійно проживають за межами України, можуть звернутися до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 порушив терміни перебування на території України, за відсутності обставин, з якими чинне національне законодавства України на час розгляду справи пов`язує таке перебування із законними підставами, суд дійшов висновку про відсутність у останнього правових підстав для подання заяви та документів для надання дозволу на імміграцію в Україну, визначених пунктом 2 частини 1 статті 9 Закону №2491-III.

Окрім того, слід відмітити, що приписами Закону України "Про імміграцію" та нормами Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 за №1983, не передбачено звернення в усній формі іноземців чи осіб без громадянства до органів Державної міграційної служби для надання дозволу на імміграцію в Україну.

У зв`язку із вказаним стаття 5 Закону України "Про звернення громадян" в частині права на усне звернення, не є спеціальною нормою, яка врегульовує спірні правовідносини, на застосування якої наполягає ОСОБА_1 .

Позивач володіє правом усного звернення до будь-якого суб`єкта владних повноважень, втім щодо правовідносин із оформлення дозволу на імміграцію в Україну процедура звернення передбачає письмову заяву і відповідний перелік документів, який представляється кандидатом для вирішення такого питання.

Законодавцем встановлено чіткий порядок та умови подання документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну, а також перелік необхідних документів для можливості отримання такого дозволу. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не може бути прийнятою.

Необхідно вказати, що пунктом 11 Порядку №1983 передбачено для отримання дозволу на імміграцію іноземець або особа без громадянства звертається із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка.

Згідно пояснень відповідача бланк такої заяви запроваджено з 01.08.2013, що засвідчується наявними в матеріалах справи листами Міністерства закордонних справ України від 23.07.2013 №71/ВГ/21-531-308-13 та Державної міграційної служби України від 02.07.2013 за №8-5361/3-13 (а.с.183-188).

Вказаний зразок заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну знаходиться у вільному доступі на офіційному веб-сайті Державної міграційної служби України за посиланням:https://webcache.googleusercontent.com/search?q=cache:R5glikJ2NZUJ:https://dmsu.gov.ua/assets/files/danni/z4.doc+&cd=1&hl=uk&ct=clnk&gl=ua.

Відтак, неможливість отримання позивачем поза межами установи відповідача текстового зразку відповідної заяви не може вважатися судом належним доводом, яким обґрунтовується об`єктивна необхідність отримання бланку заяви виключно в територіальному підрозділі УДМС України в області.

Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження обставини звернення до відповідача із заявою встановленого зразка про надання дозволу на імміграцію в Україну, в тому числі не надано жодних пояснень з приводу документів, які долучались до такої заяви. В матеріалах справи відсутні будь-які докази з даного приводу.

У суду відсутні будь-які докази на підтвердження доводів позивача про усне звернення до посадових осіб відповідача із такими вимогами як оформлення дозволу на імміграцію в Україну і вимогами видачі необхідного бланку заяви для вирішення даного питання.

При цьому, суд із змісту відзиву на позов та письмового пояснення посадової особи ОСОБА_3 констатує, що між ОСОБА_1 і відповідними службовими особами відділу мала місце розмова/діалог по питанню отримання позивачем дозволу на імміграцію в Україну, в ході якої останньому було роз`яснення

Втім, доказів про те, що під час такої розмови ОСОБА_1 ставив питання у вигляді усного звернення про надання йому бланку письмової заяви, затвердженої і доведеної до відома листами Міністерства закордонних справ України від 23.07.2013 №71/ВГ/21-531-308-13 та Державної міграційної служби України від 02.07.2013 за №8-5361/3-13, позивач суду не надав.

В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідача із заявою та відповідним переліком документів, зміст яких визначений статтею 9 Закону №2491-III та пунктом 11 Порядку №1983.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, в адміністративному судочинстві діє принцип офіційності, який полягає в активній позиції суду щодо з`ясування всіх обставин у справі (пункт 4 частини 3 статті 2, частини 2, 4 статті 9, частина 3 статті 77, частина 6 статті 94 КАС України).

Суд вжив всіх заходів на з`ясування обставин, які мають значення для даної справи, в тому числі витребував додаткові пояснення і докази з власної ініціативи.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Суд не знайшов підстав для висновку в існуванні протиправної відмови позивачу за його усним зверненням у прийнятті документів для оформлення дозволу на імміграцію в Україну, а також підстав вважати, що відповідач діяв необґрунтовано, без урахування усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення питання у спірних відносинах.

Таким чином, суд вважає недоведеними позивачем обставини про відмову посадових осіб Коломийського районного відділу УДМС України в області у видачі відповідних бланків/анкет документів та у прийнятті необхідного переліку документів для оформлення дозволу на імміграцію в Україну, у зв`язку із чим у цій частині позовні вимог не підлягають до задоволення.

Як наслідок, виходячи із фактичних обставин у справі, слід відмовити у вимогах щодо наявність достатніх законних підстав для зобов`язання Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області вчинити дії щодо прийняття від ОСОБА_1 документів для оформлення дозволу на імміграцію в Україну.

Варто вказати на те, що ОСОБА_1 , незважаючи на сформовані судом висновки, з метою порушення питання про отримання дозволу на імміграцію в Україну вправі в установленому законом порядку звернутися до відповідача шляхом самостійного подання заяви, сформованої внаслідок друкування із загальнодоступного джерела мережі Інтернет з офіційного веб-сайту ДМС України за посиланням зазначеного вище по тексту судового рішення, або на підставі заяви, отриманої у територіального органу УДМС України в області, подавши обов`язків перелік документів, визначений чинним національним законодавством.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд зазначає, що позивач за подання до суду адміністративного позову майнового характеру сплачено судовий збір в розмірі 768,50 гривень, на підтвердження чого в матеріалах справи міститься квитанція від 18.12.2019 за №288.143.1/35811881 (а.с.6).

Зважаючи на висновок суду про необґрунтованість адміністративного позову в силу вимог статті 139 КАС України не підлягають стягненню із відповідача суб`єкта владних повноважень судового збору.

Сторонами не подано до суду будь-яких доказів про понесені ними інших судових витрат при розгляду даної справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 (паспорт громадянина Республіки Польща серії НОМЕР_2 , виданий 28.11.2017), АДРЕСА_1 .

Відповідач - Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 37794486), вул. Академіка Гнатюка, 29, м. Івано-Франківськ, 76010.

Суддя /підпис/ Чуприна О.В.