Справа № 640/11105/19
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів Губської Л.В., Епель О.В. секретар судового засідання Гордієнко Л.М., за участі представника позивача Вістяки О.М., представника відповідача Худиної Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 жовтня 2019 р. у справі за адміністративним позовом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг до Державної регуляторної служби України, третя особа - Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз", про визнання протиправним та скасування рішення та розпорядження

В С Т А Н О В И В :

20.06.2019 року Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - позивач, НКРЕКП) звернулася до суду з позовом до Державної регуляторної служби України (далі - відповідач), третя особа - Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз", про визнання протиправним та скасування рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування від 04 червня 2019 року №5.17 (протокол №07-19) в частині, що стосується апеляції ПАТ «Дніпрогаз» від 07 травня 2019 року №491007.1-Ск-3707-0519; визнання протиправним та скасувати розпорядження Державної регуляторної служби України від 07 червня 2019 року №58 про задоволення апеляції ПАТ «Дніпрогаз».

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що відповідач дійшов помилкового висновку, стверджуючи про порушення НКРЕКП вимог частини сьомої статті 19 Закону про ліцензування та абзаців 7 і 15 статті 3 Закону про нагляд, вказавши, що НКРЕКП не затвердила та не оприлюднила у встановленому Законом про нагляд порядку уніфіковану форму акта, що відповідає новій Методиці розроблення уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду (контролю), затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10 травня 2018 року №342, а тому не мала проводити позапланову перевірку ПАТ «Дніпрогаз».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 жовтня 2019 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі, обгрунтовуючи доводами аналогічними позовній заяві. Вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляцію без задоволення, а рішення суду - без змін та зазначає, що доводи апелянта не ґрунтуються на законі та є хибними, що вони взагалі стосуються лише одного з висновків суду і жодним чином не підтверджують ані правомірності проведення перевірки, ані протиправності спірного розпорядження, ані того, яким взагалі чином таке розпорядження порушує права позивача та/або наявності в нього права на звернення з таким позовом.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, представник відповідача заперечував проти її задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, до позивача звернулись ряд споживачів з листами, в яких повідомили НКРЕКП про застосування до них ПАТ «Дніпрогаз» коефіцієнта приведення споживання природного газу до стандартних умов.

На виконання вимог частини десятої статті 19 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», НКРЕКП листами від 04 січня 2019 року №80/14/7-17, від 09 січня 2019 року №217/14/7-19 та від 18 січня 2019 року №610/14/7-19 звернулась до Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування при Державній регуляторній службі України з метою отримання погодження для проведення позапланового заходу контролю ПАТ «Дніпрогаз».

Листом Державної регуляторної служби України від 25 лютого 2019 року №1155/0/20-19 НКРЕКП отримала згоду на проведення позапланової виїзної перевірки ПАТ «Дніпрогаз».

На підставі постанови НКРЕКП від 05 березня 2019 року №314 «Про проведення позапланових перевірок суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг» з 25 березня 2019 року по 29 березня 2019 року Комісією було проведено позаплановий захід контролю щодо дотримання ПАТ «Дніпрогаз» ліцензійних умов, зокрема, питання з приводу дотримання пункту 2.1 глави 2 Ліцензійних умов з розподілу щодо дотримання вимог Закону України «Про ринок природного газу», чинного Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року №2494, інших нормативно-правових актів, державних будівельних норм та нормативних документів у сфері нафтогазового комплексу, зокрема щодо дотримання вимог глави 4 розділу IX Кодексу у частині визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу по об`єкту побутового споживача між оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника природного газу з урахуванням вимог Кодексу.

За результатами проведення позапланового заходу контролю складено Акт позапланової перевірки дотримання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері енергетики та Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу від 29 березня 2019 року №119.

На підставі Акту №119 НКРЕКП прийняла постанову №501 «Про накладення штрафу на ПАТ «Дніпрогаз» за порушення Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу та здійснення заходів державного регулювання».

Не погоджуючись із прийнятою НКРЕКП постановою №501, ПАТ «Дніпрогаз» подало до Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування скаргу (апеляцію) від 07 травня 2019 року №491007.1-Ск-3707-0519.

За наслідками розгляду скарги ПАТ «Дніпрогаз» від 07 травня 2019 року №491007.1-Ск-3707-0519. на засіданні Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування 04 червня 2019 року прийнято рішення №5.17 про задоволення скарги. При цьому, зобов`язано НКРЕКП усунути порушення вимог частин сьомої і п`ятнадцятої статті 19 Закону України від 02 березня 2015 року №222-VIII «Про ліцензування видів господарської діяльності», абзаців сьомого і п`ятнадцятого статті 3 та частини одинадцятої статті 7 Закону України від 05 квітня 2007 року №877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Експертно-апеляційна рада з питань ліцензування, задовольняючи скаргу ПАТ «Дніпрогаз» виходила з того, що позапланова перевірка ПАТ «Дніпрогаз» повинна бути проведена у відповідності до Закону України від 05 квітня 2007 року №877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», з урахуванням особливостей, визначених Законом України від 02 березня 2015 року №222-VIII «Про ліцензування видів господарської діяльності».

Згідно з положеннями частини п`ятнадцятої статті 4 Закону України від 05 квітня 2007 року №877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» при здійсненні заходів державного нагляду (контролю) посадові особи органів державного нагляду (контролю) зобов`язані використовувати виключно уніфіковані форми актів.

Методика розроблення критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду (контролю) та Методика розроблення уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду (контролю) були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 травня 2018 року №342 «Про затвердження методик розроблення критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження планових заходів державного нагляду (контролю), а також уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду (контролю)».

Уніфікована форма акта, що складається за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду (контролю) за структурою та змістом відрізняється від форми акта, що була затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 28 серпня 2013 року №752.

На час проведення відповідної позапланової перевірки ПАТ «Дніпрогаз» НКРЕКП не затвердила та не оприлюднила у встановленому Законом України від 05 квітня 2007 року №877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» порядку уніфіковану форму акта, що відповідає новій Методиці, яка була затверджена Постановою КМУ від 10 травня 2018 року №342, а тому, на думку Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування, не мала проводити позапланову перевірку ПАТ «Дніпрогаз». Відповідно НКРЕКП здійснила перевірку з порушенням вимог частини сьомої статті 19 Закону України від 02 березня 2015 року №222-VIII «Про ліцензування видів господарської діяльності» та з порушенням основних принципів державного нагляду (контролю), визначених статтею 3 Закону України від 05 квітня 2007 року №877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» щодо здійснення державного нагляду (контролю) в порядку, визначеному законом та презумпції правомірності діяльності суб`єкта господарювання у разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо нормами різних законів чи різних нормативно-правових актів допускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків суб`єкта господарювання та/або повноважень органу державного нагляду (контролю).

Окрім того, звернуто увагу на те, що у разі виявлення за результатами перевірки порушень ліцензіатом вимог ліцензійних умов, у відповідності з частиною п`ятнадцятою статті 19 Закону України від 02 березня 2015 року №222-VIII, органом ліцензування не пізніше трьох робочих днів з останнього дня проведення перевірки видається розпорядження про усунення порушень ліцензійних умов.

Частиною п`ятою статті 14 Закону України від 22 вересня 2016 року №1540-VIII «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» встановлено, що рішення Регулятора (НКРЕКП) оформлюються постановами, крім рішень щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення контролю, які оформлюються розпорядженнями. Разом з цим, відповідно до частини п`ятнадцятої статті 19 Закону України від 02 березня 2015 року №222-VIII, розпорядження про усунення порушень вимог пункту 2.1 глави 2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу не видавалось.

Відповідно до частини одинадцятої статті 7 Закону України від 05 квітня 2007 року №877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк припису, розпорядження, рішення, іншого розпорядчого документа про усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу нагляду (контролю), фінансові та адміністративні санкції, заходи реагування до суб`єкта господарювання, його посадових осіб не застосовуються. Проте, 05 квітня 2019 року НКРЕКП, всупереч наведеним положенням чинного законодавства, винесла постанову №501 «Про накладення штрафу на ПАТ «Дніпрогаз» за порушення Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу природного газу та здійснення заходів державного регулювання».

З зазначених підстав Державна регуляторна служба України рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування від 04 червня 2019 року №5.17 про задоволення скарги ПАТ «Дніпрогаз» визнала обгрунтованим і розпорядженням від 07 червня 2019 року №58 «Про задоволення апеляції» зобов`язала Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг усунути порушення вимог частин сьомої і п`ятнадцятої статті 19 Закону України від 02 березня 2015 року №222-VIII «Про ліцензування видів господарської діяльності», абзаців сьомого і п`ятнадцятої статті 3 та частини одинадцятої статті 7 Закону України від 05 квітня 2007 року №877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Проте, НКРЕКП, вважаючи свої права вказаним розпорядженням Державної регуляторної служби України від 07 червня 2019 року №58 «Про задоволення апеляції» порушеними, вернулась до суду із заявленим позовом.

Вказані обставини підтверджені відповідними доказами і не є спірними.

Відповідно до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване позивачем розпорядження ДРС не порушує його прав та охоронюваних законом інтересів, а також з того, що таке розпорядження прийнято відповідачем у межах, у спосіб та в порядку, визначеному чинним законодавством.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 р. № 222-VIII (далі - Закон № 222-VIII), «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 р. № 877-V (далі - Закон № 877-V), Положення про Державну регуляторну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.12.2014 р. № 724 (далі - Положення № 724).

Згідно зі ст.ст. 3-5 Закону № 222-VIII спеціально уповноважений орган з питань ліцензування, зокрема здійснює нагляд за додержанням органами державної влади, державними колегіальними органами законодавства у сфері ліцензування; утворює Експертно-апеляційну раду з питань ліцензування та забезпечує її діяльність.

Державна політика у сфері ліцензування ґрунтується, зокрема, на принципі дотримання законності шляхом того, що зокрема, повноваження спеціально уповноваженого органу з питань ліцензування, Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування та порядок набрання чинності рішеннями органу ліцензування поширюються на сферу ліцензування всіх видів господарської діяльності, визначаються виключно цим Законом і не можуть бути обмежені іншими законами.

Експертно-апеляційна рада з питань ліцензування є постійно діючим колегіальним органом при спеціально уповноваженому органі з питань ліцензування та діє за регламентом, що затверджується спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування.

Експертно-апеляційна рада з питань ліцензування при Державній регуляторній службі України не здійснює владні управлінські функції та не є юридичною особою.

Регламент Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування затверджений наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Державної регуляторної служби України від 14 липня 2015 року №783/40.

Склад Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування формується за пропозиціями громадських організацій, суб`єктів господарювання та їх об`єднань, посадових осіб органів ліцензування та наукових установ і затверджується спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування.

Частиною 3 статті 2 Закону № 877-V встановлено, що контроль за додержанням ліцензіатами вимог ліцензійних умов здійснюється органами ліцензування у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності», тобто під час здійснення контролю за додержанням ліцензіатами вимог ліцензійних умов відносини, які виникають між органами ліцензування та ліцензіатами, у контексті Закону розглядаються як відносини органу державного нагляду (контролю) з суб`єктом господарювання.

Згідно з п.п. 1-3 Положення № 724 Державна регуляторна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує державну регуляторну політику, політику з питань нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності та дерегуляції господарської діяльності.

Державна регуляторна служба України є спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності.

Державна регуляторна служба України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

На Державну регуляторну службу України покладається ряд основних завдань, одним з яких є реалізація державної регуляторної політики, політики з питань нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності.

Відповідно до ч.1. ст.1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» (в редакції чинній на час спірних правовідносин), Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор), є постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, метою діяльності якого є державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Разом з тим, згідно з ч. 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

У п. 5 ч. 1 ст. 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Отже, можливість звернення суб`єкта владних повноважень до суду адміністративної юрисдикції має бути пов`язана з виконанням ним владних управлінських функцій у межах повноважень та за умови, що право на таке звернення прямо передбачено законом.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.03.2018 р. по справі № 800/414/17, а також в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 р. по справі № 826/7962/16 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, він є обов`язковим для апеляційного суду при розгляді даної справи.

Більш того, апеляційний суд також звертає увагу на те, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів позивача на момент його звернення до суду.

Водночас, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення, і обов`язковою умовою визнання оскаржуваного рішення протиправним є доведеність позивачем порушення ним його прав та охоронюваних законом інтересів.

Тобто, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Отже, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 р. по справі № 504/4148/16-а.

Разом з тим, колегія суддів встановила, що в даному випадку позивачем не доведено ані наявності в нього передбаченого законом повноваження на звернення з позовом у цій справі, ані взагалі факту порушення оскаржуваним розпорядженням ДРС України індивідуально виражених прав чи інтересів НКРЕКП.

При цьому, доводи представника апелянта про те, що оскаржуваним розпорядження ДРС порушено право НКРЕКП, колегія суддів вважає надуманими та безпідставними.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

У п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

При цьому, вирішуючи питання про застосування процесуальних наслідків звернення до суду суб`єкта влади, який не наділений повноваженнями на звернення з поданою ним позовною заявою, поняття «спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як таке, що стосується не лише спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а й спорів, що взагалі не підлягають судовому розгляду.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.03.2018 р. по справі № 800/414/17 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, він є обов`язковим для апеляційного суду при розгляді даної справи.

При цьому, колегія судів приймає до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 826/3115/17, відповідно до якого позов з вимогою скасувати рішення суб`єкта владних повноважень, якому відповідно до Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» він підзвітний і підконтрольний, і який, реалізуючи компетенцію у сфері нагляду за органами ліцензування, скасував рішення позивача як підконтрольного органу, не відноситься й до компетенційних, оскільки у цьому випадку не йдеться про спір про розмежування компетенції між позивачем та відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, що зумовлює процесуальні наслідки у вигляді закриття провадження у справі, але не було встановлено судом першої інстанції та призвело до порушення норм процесуального права і неправильного вирішення справи.

Отже, апеляційна скарга НКРЕКП підлягає задоволенню частково, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року - скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Повний текс рішення складено 27.01.2020 року.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 жовтня 2019 р. - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 жовтня 2019 р. у справі за адміністративним позовом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг до Державної регуляторної служби України, третя особа - Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз", про визнання протиправним та скасування рішення та розпорядження - скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг до Державної регуляторної служби України, третя особа - Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз", про визнання протиправним та скасування рішення та розпорядження - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Л.В. Губська

О.В. Епель