Справа № 400/3986/19
Суддя: Лебедєва Г. В.
Дата ухвалення: 2020-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2020 р. № 400/3986/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лебедєвої Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі позивач) до Міністерства внутрішніх справ України (надалі відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління Міністерства внуирішніх справ України в Миколаївській області про:

- визнання протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в силу ч.6 ст.23 ЗУ «Про міліцію» в зв`язку з настанням інвалідності через захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

- зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 відповідно до «Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законодавством станом на 26.02.2018р. (момент призначення мені інвалідності).

Ухвалою суду від 19.11.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

25.11.2019 року на виконаня ухвали суду від 19.11.2019 року позивачем до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду надано заяву про усунення недоліків, а саме уточнену позовну заяву, відповідно до якої учасниками справи визначено позивача - ОСОБА_1 та відповідача - Міністерство внутрішніх справ України.

Ухвалою від 29.11.2019 року Миколаївський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 400/3986/19 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29.05.2007 року позивач був звільнений з органів внутрішніх справ за станом здоров`я. 26.02.2018 року пройшов огляд у Міжрегіональному МСЕК №1, за результатами якої встановлено 3 групу інвалідності через захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Після чого, 09.07.2018 року позивач звернувся до УМВС України в Миколаївській області із заявою про виплату одноразової грошової допомоги в силу ч. 6 ст.23 ЗУ "Про міліцію" в зв`язку з настанням інвалідності через захворювання, пов`язане з проходженням служби. Відповідачем відмовлено у її задоволенні, оскільки термін між первинним встановленням втрати працездатності та повторним оглядом МСЕК перевищує два роки, а тому законних підстав для виплати одноразової допомоги не має. Позивач оскаржив вказану відмову відповідача в судовому порядку. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду по справі № 1440/2054/18 від 17.12.2018 року визнано протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності через захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справи та зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності через захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справи відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою КМУ від 21.10.15 №850, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2019 року рішення Миколаївського окружного адміністративного суду по справі № 1440/2054/18 від 17 грудня 2018 року змінено та абзац другий резолютивної частини зазначеного рішення викладено у наступній редакції: "зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України розглянути питання щодо прийняття рішення про призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності через захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справи відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою КМУ від 21.10.15 №850, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму". В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року залишено без змін. На виконання рішення суду по справі № 1440/2054/18 11.07.2019 року складено висновок про призначення позивачу одноразової грошової допомоги, яким відмовлено ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги. Позивач вважає відмову у виплаті одноразової грошової допомоги протиправною та такою, що порушує його права, що і стало підставою для звернення до суду.

До канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що позивачу встановлено 3 групу інвалідності з 26.02.2018 року, а звільнено з поліції з 29.05.2007 року. Зазначив, що однією з умов для призначення та виплати одноразової грошової допомоги є встановлення вищої групи інвалідності протягом двох років після первинного встановлення інвалідності та встановлення іншої причини інвалідності або більший відсоток втрати працездатності протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або ступенем втрати працездатності без установлення інвалідності. Оскільки позивача було звільнено після встановлення інвалідності, підстави для виплати позивачу одноразової грошової допомоги відсутні.

Представник позивача в судове засідання, призначене на 22.01.2020 року, не з`явивися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. До канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження.

Представник відповідача в судове засідання, призначене на 22.01.2020 року, не з`явивися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Заяв чи клопотань до суду не надходило.

Суд клопотання представника позивача задовольнив та на підставі частини 9 статті 205 КАС України, суд здійснив розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 30.10.1992 року.

29.05.2007 року ОСОБА_1 зільнений з органів внутрішніх справ за станом здоров`я, з урахуванням того, що за наслідками проходження медичного огляду встановлено ступінь втрати професійної працездатності 20%.

26.02.2018 року ОСОБА_1 пройшов огляд у Міжрайонному МСЕК № 1, за результатами якого ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності через захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, про що надано Довідку серії 12ААА №275672.

09.07.2018 року позивач звернувся до УМВС України в Миколаївській області із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги відповідно до ч. 6 ст. 23 Закону України "Про міліцію" в зв`язку з настанням інвалідності через захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Управління МВС в Миколаївській області листом від 07.08.2018 року №Д-136/38/05-2018 повідомило позивача про відсутність підстав для призначення та виплати одноразової допомоги у разі встановлення інвалідності через захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, пославшись при цьому на п. 4 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.15 №850 (надалі - Порядок №850), за яким термін між первинним встановленням ступеня втрати працездатності та повторним не повинен перевищувати два роки.

Не погоджуючись з наданою відповіддю, позивач 22.08.2018 року звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.12.2018 року по справі № 1440/2054/18 визнано протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності через захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справи та зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності через захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справи відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою КМУ від 21.10.15 №850, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2019 року рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року по справі № 1440/2054/18 змінено та абзац другий резолютивної частини зазначеного рішення викладено у наступній редакції: "зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України розглянути питання щодо прийняття рішення про призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності через захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справи відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою КМУ від 21.10.15 №850, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму". В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року залишено без змін.

На виконання рішення суду по справі № 1440/2054/18 11.07.2019 року УМВС України в Миколаївській області було складено висновок про призначення позивачу одноразової грошової допомоги та направлено до Міністерства внутрішніх справ України.

Міністерством внутрішніх справ України відмовлено у погоджені висновку про призначення позивачу одноразової грошової допомоги та листом від 14.08.2019 року №15/2-Д-368 позивачу повідомлено при прийняття рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Статтею 23 Закону України "Про міліцію" встановлено, у разі поранення (контузії, травми бо каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Порядок підстав та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджено Постановою КМУ від 21.10.2015 року №850.

Днем виникнення права на отримання грошової допомоги згідно п. 2. Порядку №850 в даному випадку є : у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до пункту 7 Порядку №850 працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках). До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).

Пунктом 8 Порядку № 850 передбачено, що керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.

Відповідно до пункту 9 Порядку № 850 МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цього Порядку документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 Порядку, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Пунктом 14 Порядку №850 встановлено, що призначення і виплата грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком: учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного спяніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоровю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.

Таким чином, після надходження передбачених Порядком документів МВС України зобов`язане прийняти одне з двох рішень: про призначення або про відмову в призначенні вказаної грошової допомоги у разі наявності випадків, передбачених пунктом 14 Порядку.

Форму рішення про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги Порядок №850 не передбачає. У такому разі, таке рішення може бути прийнято відповідачем у довільній формі.

Зі змісту листа Департаменту фінансово-облікової політики МВС України вбачається, що МВС України прийняло рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги.

Однак, самого рішенні ані позивачу, ані суду МВС України надано не було, за таких обставин, суд вважає, що лист Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 14.08.2019 року №15/2-Д-368 і є тим самим рішенням про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги.

Водночас, всупереч п. 9 Порядку № 850, МВС України у письмовому повідомленні взагалі не зазначило мотиви відмови позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги, що свідчить про протиправність дій відповідча.

В свою чергу, як вбачається з відзиву на позовну заяву, відповідач мотивує свою відмову у виплаті одноразової грошової допомоги наявністю обставин, передбачених пунктом 4 Порядку № 850, за якою якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Разом з тим, Законом України «Про міліцію» не встановлено обмежень щодо виплати одноразової грошової допомоги, які передбачені пунктом 4 Порядку № 850. Вказана норма Порядку № 850 не позбавляє позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, а лише встановлює обмеження у розмірі проведення виплати нарахованої суми грошової допомоги в залежності від часу повторного встановлення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення втрати працездатності.

Крім того, вказаний пункт Порядку № 850 не містить жодних застережень щодо неможливості проведення виплати грошової допомоги у разі встановлення особі після спливу дворічного терміну іншої групи інвалідності чи більшого відсотку втрати працездатності.

Вказана норма Порядку № 850 регулює лише порядок визначення розміру допомоги, проте не встановлює підстави для її призначення та виплати.

Пунктом 14 Порядку № 850 передбачено вичерпний перелік випадків, за яких особі може бути відмовлено у призначенні грошової допомоги.

Проте відповідачем ані в листі Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 14.08.2019 року №15/2-Д-368, ані у відзиві не зазначено жодного випадку, передбаченого п. 14 Порядку № 850, за якого позивачу може бути відмовлено у призначенні грошової допомоги.

З цього приводу Верховний Суд у постанові від 13.02.2018 по справі №808/1866/16 зазначив, що Законом України "Про міліцію" не встановлено обмежень щодо виплати одноразової грошової допомоги, які передбачені пунктом 4 Порядку № 850. Вказана норма Порядку № 850 не позбавляє позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, а лише встановлює обмеження у розмірі проведення виплати нарахованої суми грошової допомоги в залежності від часу повторного встановлення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення втрати працездатності. Так само цей пункт Порядку не містить жодних застережень щодо неможливості проведення виплати грошової допомоги у разі встановлення особі після спливу двохрічного терміну іншої групи інвалідності чи більшого відсотку втрати працездатності.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суду у постановах від 16.05.2018 по справі №817/396/16 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/74034975), від 18.10.2018 по справі №369/13187/17 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/77249096).

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність відмови у наданні позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію».

Стосовно позовної вимоги щодо зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законодавством станом на 26.02.2018 року, суд зазначає наступне.

Суд не бере до уваги доводи відповідача про втручання суду у дискреційні повноваження Міністерства внутрішніх справ України, в разі задоволення цієї вимоги.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Повноваження щодо прийняття рішення про призначення грошової допомоги чи про відмову у виплаті такої регламентовано пункт 9 Порядку №850.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні одноразової грошової допомоги, визначені п. 14 Порядку.

Згідно п. 14 Порядку №850 призначення і виплата грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком: учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.

Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності через захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - прийняти позитивне чи негативне рішення. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17.

В процесі розгляду справи судом встановлено відсутність умов, передбачених п. 14 Порядку №850, за яких відповідач мав право відмовити у призначенні і виплаті грошової допомоги.

Відповідач не довів суду, що існують правові підстави не призначати виплату позивачу ОГД за ст. 23 ЗУ "Про міліцію".

В свою чергу, позивачем до суду надані документи на підтвердження причинного зв`язку захворювання з проходженням служби в ОВС, а саме копії довідок до акту огляду МСЕК, копію довідки про результати визначення ступеня втрати працездатності.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (пункт 145 рішення).

У пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» ЄСПЛ зазначив, що порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення від 10 липня 2003 року у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45 та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002 II).

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції, крім іншого визначає те, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Констатація порушення прав фізичної особи внаслідок бездіяльності суб`єкта владних повноважень без зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, не призводить до захисту порушених прав, оскільки не передбачає способу чи механізму їх відновлення, що суперечить меті адміністративного судочинства, а саме ефективному захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже завданням суду є не лише суто захист прав і свобод людини, але такий захист, який би призвів до ефективного поновлення порушеного права.

Оскільки, це питання вже розглядалось судом, і постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду відповідач вже був зобов`язаний розглянути питання щодо прийняття рішення про призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності через захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справи відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою КМУ від 21.10.15 №850, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, але знову відмовив в призначенні одноразової грошової допомоги в силу ч.6 ст.23 ЗУ «Про міліцію», суд дійшов висновку, що у такому випадку можливо поновити порушені права позивача шляхом зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача.

З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що саме зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законодавством станом на 26.02.2018 року, є ефективним засобом правового захисту прав позивача.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 77, 78, 139, 159, 162, 241, 243, 244, 245, 246, 250, 260-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 00032684) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в силу ч.6 ст.23 ЗУ «Про міліцію» в зв`язку з настанням інвалідності через захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законодавством станом на 26.02.2018 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 00032684) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 768, 40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 28.01.2020 року.

Суддя Г.В. Лебедєва