Справа № 420/5635/19
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2020-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5635/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
26.09.2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №180 від 20.09.2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що наказ відповідача про відмову в оформленні документів позивачу для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем було допущено формалізований підхід до з`ясування та дослідження обставин вирішуваного питання, а саме не було досліджено факту наявності погроз зі сторони колишнього чоловіка позивача і, як наслідок, прийнято передчасне рішення про відмову у очевидно необґрунтованій заяві.

Зважаючи на вищевикладене та посилаючись на положення ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст. 1 Конвенції про статус біженця 1951 р., Європейської конвенції з прав людини, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 30.09.2019 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Вказаною ухвалою судом також задоволено зобов`язано відповідача надати до суду належним чином завірену копію особової справи ОСОБА_1 та оскаржуваного наказу №180 від 20.09.2019 року і встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

15.10.2019 року (вх. №37344/19) від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов та на виконання ухвали суду від 30.09.2019 року надійшла копія матеріалів особової справи позивача (а.с.44-171).

Так, у відзиві на позовну заяву зазначено, що Головне управління ДМС України в Одеській області не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи викладене, а також, з посиланням у відзиві на позов на ті ж обставини та підстави, які встановлені у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.09.2019 року, відповідач вказує, що рішення (наказ) ГУ ДМС України в Одеській області №180 від 20.09.2019 року приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Ухвалою суду від 13.11.2019 року, яка прийнята на місці та занесена до протоколу судового засідання, судом продовжено термін підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 09.12.2019 року о 10:00 год.

Зважаючи на перебування головуючого судді по справі у щорічній відпустці, слухання справи, призначене на 09.12.2019 року було перенесено на 09.01.2020 року об 11:00 год.

09.01.2020 року (вх. №888/20) від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій просить суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 09.01.2020 року, яка прийнята на місці та занесена до протоколу судового засідання, судом закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.01.2020 року о 14:00 год.

У судове засідання, призначене на 27.01.2020 року, сторони не з`явилися. При цьому до суду 27.01.2020 року за вх. №№3682/20 та 3680/20 представником позивача та представником відповідача надано клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

За приписами ч.1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (ч. 9 ст. 205 КАС України).

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи наведене, у відповідності до поданих клопотань та у зв`язку із неприбуттям у судове засідання 27.01.2020 року сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового розгляду, та надання представниками сторін заяви та клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд дійшов висновку про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі письмовими доказами.

Дослідивши матеріали, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов, відповіді на відзив і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Згідно матеріалів особової справи №2019ОD0179 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка розпочата 02.09.2019 року, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , 2019 року звернулася до Управління у справах біженців ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №196 (а.с. 65-67).

У вказаній заяві позивачем зазначено, що ОСОБА_1 просить її захистити тому, що в ОСОБА_2 в неї був невдалий шлюб з чоловіком, якого вона не любила та за якого її було видано заміж проти власної волі з ініціативи батьків. Залишивши доньку зі старшою сестрою після розлучення із чоловіком, вона покинула рідне місто Мекнес та переїхала до Касабланки, оскільки побоювалася батьків, які погрожували їй у зв`язку із вчиненням дій, що призвели до розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що відносно позивача 17.09.2019 року проведено анкетування, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.100-112).

Так, в анкеті зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася в Королівстві Марокко, м. Мекнес, є підданою Королівства Марокко, за національністю марокканка, за етнічним походженням берберка, за віросповіданням мусульманка сунітського толку. З 04.02.2010 року по 04.03.2016 року була заміжня на території Королівства ОСОБА_2 , на момент складання анкети не перебувала в цивільному шлюбі, розлучена.

Також, в анкеті вказано, що родичами позивача, які проживають в ОСОБА_2 є: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_4 , сестра ОСОБА_5 , брат ОСОБА_6 . Зв`язок підтримує тільки із сестрою.

Позивач в ході анкетування зазначила, що країну громадянської належності вона покинула 12.04.2017 року, після того, як у січні 2017 року нею було прийнято відповідне рішення, на підставі паспорта підданої Королівства ОСОБА_2 та візи за запрошенням, отриманим у березні 2017 року.

Щодо причин виїзду з країни постійного проживання позивач зазначила, що залишила ОСОБА_2 через сімейні проблеми, а саме через те, що її бив чоловік та погрожував їй. Після того, як вона повернулася в дім батьків, покинувши чоловіка, їй вдалося втекти у м. Касабланка та проживати там з 2016 року до фактичного виїзду в Україну.

Позивачем повідомлено, що вона проживала у м.Київ протягом 7 місяців до середини листопада 2017 року в готелі. Потім, як вказує позивач, вона переїхала до м.Запоріжжя де з листопада 2017 року по серпень 2019 року проживала в хостелі. Причиною переїзду до Запоріжжя позивач вказала бажання проживати та працювати там де дешевше.

ОСОБА_1 повідомила, що вона не зверталась за захистом на території м.Києва, так як не була усвідомлена про існування зазначеної структури у м.Києві. В той же час, у м.Запоріжжя не зверталась за захистом, так як там немає державної міграційної служби.

Як зазначено позивачем, вона звернулась до міграційної служби у м.Одесі, оскільки не може повернутися до ОСОБА_2 , так як:

- не хоче повертатись до чоловіка, який з нею лається, завдає побоїв та п`є;

- хоче проживати легально в Україні;

- хоче, щоб Державна міграційна служба України привезла її доньку для їх спільного проживання.

Також, під час анкетування позивач вказала, що ні вона, ні члени її сім`ї не перебували в політичних, військових або громадських організаціях; ні вона, ні члени її сім`ї не були причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами; на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу за правопорушення, передбачене ст.203 КУпАП; вона не притягалася до кримінальної відповідальності, не проходила строкову військову службу, не є військовозобов`язаною.

Фактично єдиною причиною виїзду позивача з Батьківщини, з її слів, є насильство з боку чоловіка, а підставою звернення до органів ДМС України є бажання отримання статусу особи, яка потребує додаткового захисту для легалізації свого перебування в Україні та небажання повертатися до Королівства Марокко.

Судом встановлено, що позивачу 02.09.2019 року було видано довідку про звернення за захистом в Україні (а.с.68).

З метою більш досконалого вивчення обставин, за яких позивач звернулася із заявою про надання їй статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, 20.09.2019 року відповідачем була проведена співбесіда з позивачем, що підтверджується відповідним протоколом (а.с.118-127), в ході якої ОСОБА_1 повідомила, зокрема, що почала підготовку документів для виїзду закордон у березні-квітні 2016 року, тобто до того, як нею було прийнято відповідне рішення в листопаді 2016 року, метою її виїзду було бажання уникнути спілкування з колишнім чоловіком через те, що він завдавав їй фізичну шкоду.

Крім того, відповідно до вищевказаного протоколу співбесіди, позивач в ході спілкуванням пояснила, що ні вона ні члени її сім`ї на території Королівства ОСОБА_2 не зазнавали будь-яких видів дискримінації, що могли бути пов`язані з расою, етнічною ознакою, релігійними чи політичними поглядами, вказала що не може надати доказів на підтвердження її побоювань стосовно колишнього чоловіка.

Причиною звернення до територіального підрозділу ДМС під час співбесіди ОСОБА_1 зазначила бажання легалізації та небажання повертатися до колишнього чоловіка в Марокко.

20.09.2019 року відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами вивчення матеріалів справи ОСОБА_1 , на підставі проведених анкетування та протоколу співбесіди із вказаною особою та вивчення наявних матеріалів особової справи, з урахуванням актуальної ІКП, головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту в Україні (а.с.139-160), у якому зазначено, що заява підданої Королівства Марокко на установчі дані ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою, тобто відсутності умови, визначені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, у висновку вказано, що за результатами розгляду матеріалів особової справи шукача захисту можливо визначити, що вона не переслідувалася в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Так, під час звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту шукач захисту чітко зазначила, що на території країни громадянської належності вона не зазнавала переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання або політичних переконань (протокол співбесіди від 20.09.2019 року). Також, по відношенню до заявниці не застосовувалося фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Додатково, ані заявниця, ані її близькі родичі не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій в регіоні постійного проживання або поза його межами (анкета від 17.09.2019 року).

У висновку зазначено, що повідомлена заявницею інформація стосовно можливих спроб переслідування з боку її чоловіка у випадку повернення на територію країни громадянської належності не приймаються територіальним підрозділом ДМС у якості обґрунтування побоювань зазнати переслідувань у випадку повернення на Батьківщину Так, вказано у висновку, за матеріалами особової справи вбачається, що незважаючи на побоювання за власне життя та повідомлені випадки застосування фізичного насилля з боку чоловіка після розлучення у жовтні 2016 року, особа здійснила безперешкодний виїзд із м. Мекнес до м. Касабланка (Марокко), де у відповідності до наданих пояснень, мала змогу безперешкодно проживати та працювати до моменту виїзду за межі території країни громадянської належності. Також в цей проміжок часу особа періодично поверталась до м. Мекнес, не зазнавала жодних елементів проблем або переслідувань на період зазначених повернень. У м. Касабланка заявниця жодних погроз не зазнавала, жодних погроз від колишнього чоловіка також не надходило (арк. 2 заяви від 02.09.2019 року; арк. 12 анкетування від 17.09.2019 року).

Окрім того, щодо посилань позивача на застосування до неї домашнього насилля, то у висновку, зокрема, зазначено про ініціювання на території ОСОБА_2 процедури розлучення.

У висновку зазначено, що у відповідності до Сімейного кодексу Марокко, підтверджується право жінки на ініціативу розірвання шлюбу, гарантії її захисту від неправомірних дій з боку чоловіка. Натомість, зі слів заявниці опікуном дитини за рішенням судових інстанцій було назначено заявницю (арк. 5 протоколу співбесіди від 20.09.2019 року). У відповідності до Сімейного кодексу Марокко, опікуном дитини при розлученні являється саме батько, а матір призначається у випадку смерті батька його відсутності або неправоздатності. Зазначене вказує на суперечливість та сумнівність повідомленої заявницею історії переслідування, вказує на прийняту заявницею спробу посилити історію власного переслідування, що певним чином спотворює її та вказує на необґрунтованість повідомленої історії вдаваного переслідування;

В той же час, вказано у висновку, за результатами аналізу матеріалів заяви шукача захисту було встановлено, що її історія переслідування є необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зокрема, наступні елементи вказують на необґрунтованість заяви особи в контексті набуття міжнародного захисту в Україні, а саме:

- щодо прийнятого рішення про виїзд за межі Батьківщини, особа надає суперечливі пояснення. Так, під час проведення процедури анкетування від 17.09.2019 року особа повідомляє, що відповідне рішення було прийнято в січні 2017 року, проте, під час подальшої процедури заявниця зазначила, що прийняла вказане рішення в листопаді 2016 року. Натомість, надане заявницею запрошення для в`їзду на територію України серії ЗІ № 011668 датоване ще 31.10.2015 року, що додатково ставить під сумнів повідомлену заявницею історію. На уточнююче запитання співробітника ДМС стосовно пояснення суперечливих елементів, особа вказала, що не пам`ятає відповідну інформацію. Натомість, за матеріалами особової справи заявниці підтверджується відсутність у неї жодних проблем з пам`яттю (арк. 9 анкетування від 17.09.2019 року; арк. 2, 4, 7 протоколу співбесіди від 20.09.2019року);

- слід вказати, що підготовку та оформлення необхідних для подальшого виїзду за межі Батьківщини документів, зі слів особи, вона розпочала в квітні 2016 року. На уточнююче питання співробітника ДМС стосовно пояснення суперечливих даних, з якою саме метою нею було розпочато підготовку документів для виїзду за межі Батьківщини в квітні 2016 року, якщо саме рішення про виїзд нею було прийнято тільки в листопаді 2016 року, особа вказала, що в цей період вона оформлювала паспортний документ для виїзду за межі країни громадянської належності. Термін оформлення документів, згідно з поясненнями особи, склав один місяць. Зі слів особи, вона особисто займалась оформленням паспортного документу, жодних проблем із зазначеним елементом не виникало. Натомість, наданий заявницею до територіального підрозділу ДМС паспортний документ гр. Марокко серії КО 3212349, був виданий 21.09.2016 року. На прохання пояснити розбіжності, особа вказала, що не пам`ятає дати коли саме нею було здійснено оформлення відповідних документів (арк.3 анкетування від 17.09.2019 року; арк. 4, 7 протоколу співбесіди від 20.09.2019року);

- щодо звернення заявниці із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слід зазначити, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, особа вперше звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту із суттєвими зволіканнями, через що вона була направлена на сплату штрафу за ст. 203 КУпАП. Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1: «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні», варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. На це додатково вказує обставина, що шукач захисту з липня 2017 року у порушення чинного законодавства перебуває на території України у категорії нелегального мігранта, заявниця вперше звернулась до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту лише у вересні 2019 року;

- на уточнююче запитання співробітника ДМС, чому звернення відбулось лише у вересні 2019 року, а не після втрачання підстави для подальшого легального перебування на території України з липня 2017 року, особа повідомила, що звернулась одразу після того, як їй стала відома інформація про можливість подібного звернення, що додатково вказує на те, що причини виїзду заявниці за межі країни громадянської належності не були пов`язані із загрозою зазнати конвенційних переслідувань на Батьківщині. Проте, заявниця в подальшому суперечить собі, стверджуючи, що вона дізналась про можливість звернення за міжнародним захистом на території України ще в травні 2018 року.

Таким чином, вказано у висновку, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Марокко з позиції визнання біженцем в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами заявниця не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, а саме у неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси. національності, громадянства (підданства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявниці особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. З Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі заявниці в країні громадянської належності через побоювання застосування юдо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

20.09.2019 року відповідачем прийнято наказ №180 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с.161).

20.09.2019 року відповідачем на підставі наказу №180 від 20.09.2019 року, на ім`я позивача складено повідомлення №5/1-318 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.8-9, 162-163), яке ОСОБА_1 отримала 23.09.2019 року.

Не погодившись з наказом №180 від 20.09.2019 року, позивач звернулася до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Частиною 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань, на переконання суду, є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила не повертатись в країну походження і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності, наявна суперечливість у повідомлених позивачем обставинах, не надано жодного доказу щодо обставин, на які позивач посилався.

Щодо проблематики переслідувань позивача, суд, оцінюючи побоювання позивача з суб`єктивної сторони, зазначає, що такі побоювання мають бути переслідуваннями тільки за ознаками: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів, які у позивача відсутні.

Однак, позивач зазначила, що вона ніколи не брала участь в діяльності політичних партій та інших організацій, не зазнавала переслідувань через належність до певної національної чи до соціальної групи.

Більш того, як встановлено судом, сама позивач під час співбесіди зазначала, що у неї особисто не виникало в Марокко жодних проблем, в тому числі таких, що були б пов`язані з її віросповіданням, що її не переслідували на батьківщині за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, за політичними поглядами, належністю до певної соціальної групи, що їй особисто ніхто не погрожував.

Суд зазначає, що ані до органу міграційної служби, ані до суду з боку позивача протягом усього строку розгляду даної адміністративної справи не надано жодного доказу переслідування ОСОБА_1 за конвенційними ознаками.

При вирішення даної адміністративної справи суд також враховує, що країну громадянської належності ОСОБА_1 покинула 12.04.2017 року на підставі візи. Протягом більш як півтора років проживала на території м.Київ та м.Запоріжжя де не зверталася за захистом.

При цьому до органу міграційної служби звернулася лише у вересні 2019 року.

Факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом, ставить під сумнів реальність загрози життю позивача з тих обставин, що нею були повідомлені та вказує на те, що дане звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише наміром легалізувати власне перебування на території України.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.

Так, Верховний суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Тому, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Заявлена позивачем у його заяві, під час анкетування та співбесіди інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Камеруні його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факту переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Зазначене у своїй сукупності свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які вона зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з її обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні постійного проживання, а необхідні для тимчасової легалізації, оскільки вона бажає стабільно жити в Україні, соціально інтегруватись та перемістити сюди свою доньку. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні її громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтувала неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в Королівстві Марокко та перебуваючи поза його межами позивач та його родичі не зазнавали і не зазнають жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому суд вважає безпідставним посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у неї цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Марокко, з огляду на наступне.

Так, Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічні висновки викладені у по справі Верховного суду від 28.11.2018 року по справі №420/133/19.

Щодо посилання позивача на звернення до Державної міграційної служби України з метою легалізації на території України, то суд зазначає, що ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець», а підпадає під поняття «мігрант», у зв`язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Враховуючи встановлені судом обставини у справі та досліджені докази, суд дійшов висновку, що Головним управлінням ДМС в Одеській області було вжито всіх заходів для встановлення обставин, за якими піддана Королівства ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася із заявою про надання їй статусу біженця та прийнято обґрунтоване рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та воно прийняте, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, а тому суд не знаходить підстав для його скасування та задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:
У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №180 від 20.09.2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Корой С.М.

.