Справа № 420/946/19
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2020-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

29 січня 2020 року

Київ

справа №420/946/19

адміністративне провадження №К/9901/32085/19

розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №420/946/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області

про визнання протиправним і скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 4 червня 2019 року (прийняте у складі: головуючого судді Соколенко О.М.)

і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року (прийняту у складі: головуючого судді Шеметенко Л.П., суддів Стас Л.В., Турецької І.О.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №30 від 13 лютого 2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі також - «ГУ ДМС України в Одеській області») прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 у відповідності з процедурою, передбаченою статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач при зверненні за міжнародним захистом вказав свою етнічну належність - «курд» і наголосив на існуванні причинного зв`язку між відкритим кримінальним провадженням на території Туреччини, власною етнічною належністю і політичною діяльністю у курдській «Партії Миру і Демократії». Проте, відповідач, приймаючи оскаржуваний наказ, не проаналізував зазначені факти. Наявна інформація по країні походження підтверджує обґрунтованість побоювань позивача, оскільки курди зазнають численних утискань з боку влади Туреччини, і загальна ситуація щодо політичної свободи залишається вкрай проблематичною. Отже, на думку позивача, оскаржуваний наказ ГУ ДМС України в Одеській області є необґрунтованим і його належить скасувати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 4 червня 2019 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що з пояснень позивача і матеріалів його особової справи вбачається відсутність побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а так само відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в регіоні попереднього постійного проживання через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, причини, які позивач зазначив, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем у країні, а необхідні для уникнення можливої кримінальної відповідальності, оскільки його оголошено у міжнародний розшук.

Отже, відповідач належним чином проаналізував всі подані позивачем відомості про його особу і причини звернення за захистом, і на підставі частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняв правомірне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 4 червня 2019 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року, і направити справу на новий розгляд.

Зокрема, скаржник зазначає, що йому було направлено копію постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року, яку підписано головуючим суддею Шеметенко Л.П., проте не підписано іншими суддями колегії, яка розглядала цю справу. Отже, на думку позивача, ця обставина є обов`язковою підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд.

Крім того, позивач вказує, що відповідач не дослідив в повній мірі рівень небезпеки в країні походження позивача, який існував станом на час прийняття спірного рішення. Також позивач зазначає, що суди попередніх інстанцій розглянули історію особистих переслідувань заявника, проте не розглянули її в світлі наявної інформації по країні походження.

Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін. Зокрема, відповідач вказує на те, що єдиною причиною звернення за міжнародним захистом є бажання позивача уникнути кримінальної відповідальності в країні громадянської належності. На це вказує звернення позивача із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту із значними зволіканнями, недоведені елементи переслідування на території Туреччини і довготривале перебування позивача на території України з 2015 року без здійснення останнім спроб звернення за міжнародним захистом у визначені діючим законодавством строки. Отже, на думку відповідача, оскаржуваний наказ ним прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано і з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами першої й апеляційної інстанцій встановлено, що 12 лютого 2018 року Генеральною республіканською прокуратурою міста Адани Турецької Республіки направлено запит до компетентних органів України про видачу правопорушника - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (порушено кримінальну справу про звинувачення у вчиненні умисного вбивства, провадження у справі триває).

22 березня 2018 року посольством Турецької Республіки направлено до Міністерства закордонних справ України клопотання про екстрадицію із проханням тимчасово на 40 діб арештувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який розшукується на національному рівні відповідно до ордеру на арешт №2016/156 від 21 березня 2016 року, виданого 2-им Вищим кримінальним судом провінції Адана по звинуваченню «умисне вбивство, нанесення тілесних ушкоджень, придбання, носіння і зберігання вогнепальної зброї та бойових приписів без відповідного дозволу», а також екстрадувати вказану особу до Туреччини.

Згідно протоколу затримання, складеного оперуповноваженим ВКП Приморського ВП в місті Одесі ГУ НП в Одеській області від 30 жовтня 2018 року, на підставі вказаного ордеру на арешт №2016/156 від 21 березня 2016 року співробітниками Приморського ВП в місті Одесі ГУ НП в Одеській області був затриманий позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 1 листопада 2018 року у справі №522/19269/18 задоволено клопотання керівника Одеської місцевої прокуратури №3, застосовано до позивача тимчасовий арешт строком на 40 (сорок) діб до надання запиту про його видачу від компетентних органів Турецької Республіки в Державній установі «Одеська установа виконання покарань №21» Південного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України (далі також «ДУ «Одеський слідчий ізолятор»).

22 грудня 2018 року ОСОБА_1 подав через чергового помічника «ДУ «Одеський слідчий ізолятор» заяву від 20 грудня 2018 року на ім`я начальника ГУ ДМС України в Одеській області, в якій позивач просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки за своєю національністю він є курдом і на цій підставі підданий переслідуванням в Туреччині.

Вказана заява направлена ДУ «Одеський слідчий ізолятор» 22 грудня 2018 року до ГУ ДМС України в Одеській області, яка зареєстрована в ГУ ДМС України в Одеській області 10 січня 2019 року за вх. №474/1/5101-19.

У відповідь на зазначену заяву відповідач листом від 10 січня 2019 року №5100.5.1-376/51.3-19 повідомив позивача (за адресою ДУ «Одеський слідчий ізолятор») з посиланням на положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» про те, що відповідна заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту подається заявником особисто до міграційного органу.

Прокуратура Одеської області у зв`язку із вирішенням питання про видачу (екстрадицію) до Турецької Республіки позивача для притягнення до кримінальної відповідальності у кримінальній справі №2016/156 за частиною першою статті 81 (умисне вбивство), частиною першої статті 86 (завдання тілесних ушкоджень) Кримінального кодексу Турецької Республіки направила на адресу ГУ ДМС України в Одеській області запит від 28 грудня 2018 року щодо повідомлення - чи не є вказана особа громадянином України, чи не звертався він з приводу отримання політичного притулку або дозволу на постійне проживання, а також із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

На вказаний запит ГУ ДМС України в Одеській області повідомлено Прокуратуру Одеської області листом від 10 січня 2019 року, що надійшло звернення позивача з ДУ «Одеський слідчий ізолятор», однак воно не відповідає вимогам законодавства, а тому розглянуто відповідно до положень Закону України «Про звернення громадян». Також у листі зазначено, що позивач документований посвідкою на постійне проживання в Україні від 13 липня 2017 року.

Крім того, суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що позивач 24 січня 2019 року звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за №20.

У вказаній заяві-анкеті ОСОБА_1 , зокрема, зазначив, що коли він був дитиною, його село спалили, і він з родиною переїхав у Діярбакир, де проживав разом із родичами і дядьком позивача у приватному будинку. Позивач вказав, що в той час поліція дуже часто навідувала його будинок, його родину постійно відвозили на допити, також вони часто отримували листи з погрозами. Крім того, позивач повідомив, що його брата було засуджено на 10 років за те, що він розповсюджував книги партії, членом якої був, а його дядька було випадково вбито поліцією, внаслідок чого родина позивача звернулась до Міжнародного суду з прав людини та «виграла справу». У зв`язку із тим, що на той час родина позивача отримувала листи з погрозами, позивач зазначає, що його родина переїхала у місто Адану. Позивач зазначає, що протягом двох періодів виборів він із сім`єю працювали на виборчих дільницях у якості спостерігачів за виборчими урнами в партії. Приблизно в 2011 році, як вказує позивач, він познайомився з ОСОБА_4, який був проти партії БДП (BDP). Також, позивач повідомив, що ОСОБА_4 проживав у районі, де жив його брат, і він почав залякувати позивача, а одного разу збив його автомобілем. Позивач також повідомив, що коли він був на мітингу, до нього додому прийшло 3 або 4 чоловіки з метою з`ясування інформації про його місцезнаходження. Як вказав позивач, ці люди прибули з метою заволодіння тваринами, яких розводила сім`я позивача, однак, робітники, які працювали на родину позивача, їх не віддали. Наступного дня, коли позивач знаходився вдома, до них прибули 4 чи 5 «автівок» із людьми, які скоїли напад на його сім`ю. ОСОБА_1 повідомив, що під час сутички пролунали постріли та його батько впав біля нього, після цього особи, які прибули, почали стрілянину по позивачу і його братам та завдали їм поранень. Позивач повідомив, що за допомогою сусідів він помістив батька до автомобіля і його доставили до лікарні. Після цього, як вказує позивач, у нього почали стріляти, він був поранений і змушений тікати. Потім він переїхав до Іраку в місто Ербіль, де проживав протягом трьох років, а згодом переїхав до України. В Україні він одружився, у нього є син, наявна посвідка на постійне місце проживання. Позивач вказував, що він є курдом, тому не відчуває себе в безпеці у Туреччині. Чоловіки, які здійснили напад на місце праці його родини, як вказав позивач, зараз його розшукують з метою вбивства. Оскільки позивач є курдом, він бажає отримати статус біженця в Україні, тому що в Туреччині є загроза його життю.

Водночас, як встановлено органом міграційної служби, судами попередніх інстанцій, позивач розшукується на території Туреччини для притягнення до кримінальної відповідальності за скоєння низки злочинів (вбивство, завдання тілесних ушкоджень). В ході опитування позивач підтвердив власну участь в інциденті зі стріляниною, після інциденту він був єдиною особою з числа сторін конфлікту, хто втік з місця події, а в подальшому виїхав за межі країни його громадянської належності. В ході опитування позивач повідомив, що не має попередніх судимостей як на території Туреччини, так і в інших країнах. Також позивач повідомив про свої побоювання щодо подальшого повернення до Туреччини через загрозу винесення обвинувального вироку і його подальше ув`язнення. Позивач стверджував, що не вважає себе винним в ході інциденту зі стріляниною, оскільки на той момент при ньому не було вогнепальної зброї і він не причетний до завдання вогнепальних поранень членам своєї родини та вбивства одного з нападників.

Додатково позивач повідомив, що з Туреччини до Іраку він виїхав у 2012 році та звертався до УВКБ ООН в місті Ербіль. Причинами виїзду з останньої країни постійного проживання в реєстраційному листку позивача зазначено: «інші; уникнення від кримінальної відповідальності». Також вказано, що особа розшукується компетентними органами Туреччини.

Крім того, органами міграційної служби, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Туреччини, уродженцем міста Діарбакир, за національністю курд, сповідує езидізм, під час проживання на території Туреччини сповідував іслам. Документами, що посвідчують особу позивача, ОСОБА_1 вказав: оригінал національного паспорту серії НОМЕР_2 , виданого Генеральним Консульством Туреччини в місті Одесі 27 квітня 2016 року строком дії до 26 квітня 2017 року; внутрішній паспортний документ, виданий в місті Ербіль в Іраку, безстроковий. З 28 листопада 2015 року одружений з громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має неповнолітнього сина, громадянина України. Позивач до України прибув сам, у Туреччині у нього залишись проживати: мати, батько, три сестри і три брати. Рідною мовою ОСОБА_1 є курдська, вільно володіє турецькою мовою, розуміє англійську і спілкується російською мовою.

Під час анкетування 24 січня 2019 року щодо виїзду з останньої країни постійного проживання позивач повідомив, що в 2015 році він вибув з Іраку (місто Ербіль) до України, авіарейсом Ербіль (Ірак) - Тегеран (Іран) - Єреван (Вірменія) - Одеса (Україна) легально, на підставі паспортного документа. Позивач зазначив, що не звертався за наданням притулку або за наданням статусу біженця в інших країнах, оскільки не було такої потреби. Позивач повідомив, що на території України він перебуває на підставі посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 , виданої ГУ ДМС України в Одеській області 13 липня 2017 року. Також, позивач зазначив, що в Іраку він проживав приблизно 3,5-4 роки і був там власником інтернет-кафе.

За результатами аналізу матеріалів клопотання шукача захисту відповідач встановив, що історія переслідування позивача є необґрунтованою, а його заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У своєму висновку відповідач за аналізом матеріалів справи встановив, що єдиною причиною звернення за міжнародним захистом є бажання позивача уникнути кримінальної відповідальності в країні своєї громадянської належності, на що вказує його звернення із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із значними зволіканнями, непереконливі елементи переслідування на території Туреччини та довготривале перебування позивача на території України з 2015 року без здійснення останнім спроб звернення за міжнародним захистом у визначені законодавством строки.

Наказом №30 від 13 лютого 2019 року ГУ ДМС України в Одеській області відмовило позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі також - «Закон») біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою і другою статті 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною п`ятою статті 5 Закону передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин», а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 5 жовтня 2011 року за №1146/19884 (надалі також - «Правила №649»).

Відповідно до пункту 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Аналіз наведених правових норм у попередньому розділі дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти на підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Відтак, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 24 січня 2019 року і під час співбесід позивач зазначив про побоювання щодо подальшого повернення до Туреччини через загрозу винесення обвинувального вироку і його подальше ув`язнення. Позивач стверджував, що не вважає себе винним в ході інциденту зі стріляниною, оскільки на той момент при ньому не було вогнепальної зброї і він не причетний до завдання вогнепальних поранень членам своєї родини та вбивства одного з нападників. Додатково позивач зазначив, що у разі повернення до Туреччини він зазнає фізичної розправи з боку колишніх нападників, які, на його думку, є членами злочинного угрупування на чолі з особою на установчі дані ОСОБА_4 .

Суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що позивач прибув в Україну легально 29 серпня 2015 року, уклав 28 листопада 2015 року шлюб з громадянкою України, 4 січня 2016 року отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні, а 13 липня 2017 року отримав посвідку на постійне проживання в Україні. Однак, позивач вперше звернувся до міграційного органу із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише у грудні 2018 року, перебуваючи в ДУ «Одеській слідчий ізолятор» на підставі ухвали слідчого судді від 1 листопада 2018 року про його тимчасовий арешт (ця заява не була прийнята до розгляду органом міграційної служби).

Вдруге із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся 24 січня 2019 року.

Пунктом 22 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 визначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Одночасно мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Як встановили суди попередніх інстанцій, приїхавши до України, позивач майже одразу звернувся за отриманням посвідки на тимчасове, а потім на постійне проживання в Україні, проте, не подав заяву про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що наведені обставини вказують на необґрунтованість імовірних побоювань позивача зазнати переслідувань у країні громадянської належності та на відсутність першочергової потреби саме у міжнародному захисті. Крім того, факт тривалого зволікання зі зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача і вказує на те, що це звернення до міграційного органу обумовлене бажанням позивача уникнути притягнення до кримінальної відповідальності в Туреччині.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2018 року у справі №825/608/17.

Верховний Суд відхиляє аргументи касаційної скарги про побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні свого походження через його участь у діяльності «курдської партії» і його належність до курдської національності з наступних мотивів.

Як встановлено судами першої й апеляційної інстанцій, родичі та члени сім`ї позивача, які, за його ж твердженням, також є курдами, знаходяться наразі у Туреччині. Однак, позивач не повідомляв про їх утиски за ознаками їх приналежності до курдів на сьогодні. Крім того, батько і брати позивача приїжджали до нього в Україну, були присутні на судових засіданнях з питання обрання позивачу запобіжного заходу в місті Одесі. Зазначене свідчить про вільне пересування курдів у країні їхнього громадянства та за її межами.

Тому, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про відсутність переслідування й утисків родичів і сім`ї позивача за національною ознакою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року №804/4189/16.

Крім того, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що причини, які зазначає позивач, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для уникнення можливої кримінальної відповідальності, оскільки його оголошено у міжнародний розшук.

Разом з тим, як встановлено відповідачем і судами попередніх інстанцій, вчинений позивачем злочин не є політичним, військовим або фінансовим правопорушенням, у разі видачі заявник буде користуватися усіма законними правами, що передбачені національним законодавством і міжнародними конвенціями, ратифікованими Туреччиною, зокрема Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене додатково підтверджується фактом перебування особи у розшуку каналами Інтерполу за матеріалами екстрадиційної перевірки (червона картка №А - 2639/3-2018).

Також, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що можливість застосування до позивача надмірного або іншого надуманого покарання спростовується його додатковими поясненнями. Відповідно до цих пояснень, після інциденту зі стріляниною правоохоронні органи Туреччини провели ретельне розслідування, в результаті якого обвинувачення з членів родини позивача були зняті. Члени родини позивача, які були учасниками вказаного конфлікту (батько і брати), наразі жодним чином не переслідуються компетентними органами Туреччини.

Крім того, Верховний Суд вважає вірним висновок судів попередніх інстанцій про те, що елемент побоювання позивача зазнати фізичної розправи з боку представників іншої сторони конфлікту є необґрунтованим. Так, за словами позивача, друга сторона конфлікту є злочинним угрупуванням, водночас, позивач не надає додаткової чіткої інформації, а лише зазначає, що особисто знає тільки одну особу з числа нападників.

Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій вірно визнали обґрунтованим висновок відповідача про те, що з пояснень позивача і матеріалів його особової справи вбачається відсутність побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а так само відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в регіоні попереднього постійного проживання через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальногопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини згідно з пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тобто, подана позивачем заява є очевидно необґрунтованою.

Окрім того, Верховний Суд відхиляє аргументи позивача у касаційній скарзі стосовно того, що йому було направлено копію постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року, яку підписано лише головуючим суддею Шеметенко Л.П., проте не підписано іншими суддями колегії, яка розглядала дану справу, з огляду на наступне.

Положеннями частини сьомої статті 250 КАС України передбачено, що рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Відповідно до частин першої, третьої, п`ятої статті 251 КАС України копії повного судового рішення вручаються учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення.

У разі проголошення в судовому засіданні скороченого рішення суд надсилає учасникам справи копію повного судового рішення протягом двох днів із дня його складання в електронній формі у порядку, встановленому законом (у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси), або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса у особи відсутня.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено в порядку письмового провадження, копія судового рішення надсилається протягом двох днів із дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Порядок засвідчення копій документів визначений пунктом 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики від 7 квітня 2003 року №55 «ДСТУ 4163-2003», відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 353 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені в судовому рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи, оригінал постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року підписано всім складом суду, який розглядав цю справу. Водночас, відповідно до положень зазначених норм законодавства суд апеляційної інстанції направив позивачу копію постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року, яка була засвідчена належним чином головуючим суддею Шеметенко Л.П. Враховуючи викладене, наявність підписів всіх суддів, які розглядали цю справу, на копії рішення чинними нормами законодавства не вимагається. А тому підстави, визначені у пункті 5 частини третьої статті 353 КАС України, для скасування рішення із направленням його на новий розгляд відсутні.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на повно встановлених обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди, під час розгляду справи, не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що доводи наведені у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків судів першої й апеляційної інстанцій, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на результат касаційного перегляду справи судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 4 червня 2019 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

……………………………

……………………………

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду