Справа № 520/12991/19
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2020-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Харків

28 січня 2020 р. № 520/12991/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко О.В., розглянувши в спрощеному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, м.Харків, майдан Свободи, буд.5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, ) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення №6582 від 04.10.2019 року Управління застосування пенсійного законодавства відділу з питань перерахунку пенсій №28 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 04.10.2019 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії за вислугу років згідно ч.1 ст.86 Закону України "Про прокуратуру";

- зобов`язати Управління застосування пенсійного законодавства відділу з питань перерахунку пенсій №28 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 02.10.2019 року, а також перераховувати у встановленому порядку, пенсію за вислугу років згідно зі ст.86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ у розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати без обмеження її максимального розміру.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в жовтні 2019 року вона звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з заявою про призначення пенсії за вислугою років у відповідності до вимог ст.86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ у розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати без обмеження її максимального розміру.

Рішенням відповідача №6582 від 04.10.2019 в призначенні пенсії за вислугу років відповідно Закону України "Про прокуратуру" позивачу відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідного стажу для вислуги років.

Позивач вважає рішення відповідача щодо відмови у призначенні пенсії незаконним, необґрунтованим та таким, що порушує її конституційні права, оскільки, ним неправомірно не зарахованого до стажу за вислугу років період роботи позивача на посадах завідуючої загальної канцелярії, начальника Секретаріату, спеціаліста І категорії прокуратури області.

Ухвалою суду від 18.12.2019 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Представником відповідача - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області, надано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та зазначив, що відповідно до ч.1 ст.86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015 прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01.10.2019 р. по 30.09.2020 р. - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців. Відповідач вважає, що оскільки, у позивача відсутній необхідний стаж роботи на посадах прокурорів, рішення про відмову в призначенні пенсії прийняте у повній відповідності ло норм чинного законодавства України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 02.10.2019 року позивач ОСОБА_1 , звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії відповідно до ст.86 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції закону від 14.10.2014 року №1697-VІІ) при наявності загального стажу роботи 33 роки, стажу за вислугу років 27 років 1 місяць 7 днів, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів 17 років 4 місяці 18 днів та розрахунку пенсії у розмірі 60% від суми місячної (чинної) заробітної плати без обмеження її максимального розміру.

З відомостей, внесених до трудової книжки серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_1 :

- з 25.08.1992 призначена на посаду інспектора канцелярії Прокуратури Харківської області;

- з 07.03.1996 призначена на посаду завідуючої загальної канцелярії Прокуратури Харківської області;

- з 16.07.1996 призначена на посаду спеціаліста І категорії Прокуратури Харківської області;

- з 01.07.1997 року прийняла присягу державного службовця;

- з 01.09.1998 переведена на посаду начальника Секретаріату прокуратури Харківської області;

- з 14.05.2002 призначений на посаду помічника прокурора Київського району м.Харкова;

- з 12.04.2006 призначений на посаду старшого помічника прокурора Київського району м.Харкова;

- з 23.07.2007 призначений прокурора відділу підтримання державного обвинуваченя в судах прокуратури Харківської області;

- з 17.08.2009 переведена на посаду старшого прокурора відділу підтримання державного обвинувачення в судах;

- з 26.01.2011 призначений на посаду прокурора відділу участі прокурорів у розгляді справ апеляційним судом Харківської області управлінням підтримки державного обвинувачення;

- з 09.02.2011 прийняла присягу працівника прокуратури;

- з 29.11.2012 призначена на посаду старшого прокурора відділу участі прокурорів у перегляді судових рішень апеляційним судом Харківської області управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді Прокуратури Харківської області;

- з 11.04.2014 призначена на посаду начальника відділу забезпечення участі у судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді Прокуратури Харківської області;

- з 24.07.2014 переведена на посаду заступника прокурора Комінтернівського району м.Харкова;

- з 29.10.2015 призначена на посаду прокурора відділу забезпечення державного обвинувачення у регіоні управління підтримки державного обвинувачення в суді прокуратури області;

- з 31.03.2017 переведена на посаду прокурора відділу підтримання державного обвинувачення в пеляційному суді управління підтримання державного обвинувачення в суді Прокуратури Харівської оласті;

- з 23.07.2018 переведена на посаду прокурора відділу забезпечення обвинувачення в апеляційному суді управління підтримання обвинувачення в суді Прокуратури Харківської області, де й працює по теперішній час.

Рішенням у формі протоколу управління застосування пенсійного законодавства відділу з питань перерахунку пенсій №28 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №6582 від 04.10.2019 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років, посилаючись на те, що згідно частини 1 статті 86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VІІ від 14.10.2014 року та Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", прокурори мали право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років: з 01 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років 6 місяців. Оскільки, загальний стаж роботи ОСОБА_1 на час звернення з заявою про призначення пенсії становить 33 роки, стаж за вислугу років складає 21 рік, в тому числі на посадах прокурорів і слідчих прокуратури - 17 років 03 місяця 18 днів, що менше ніж 24 роки 6 місяців, то правових підстав в призначенні пенсії позивачу не має.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

По суті спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На час звернення позивача за призначенням пенсії набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII.

В свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до частини 1 статті 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.

Згідно з частиною 6 вказаної статті до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Статтею 15 Закону №1697-VII передбачено, що прокурором органу прокуратури є: 1) Генеральний прокурор; 2) перший заступник Генерального прокурора; 3) заступник Генерального прокурора; 4) заступник Генерального прокурора - Головний військовий прокурор; 4-1) заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; 5) керівник підрозділу Генеральної прокуратури України (у тому числі перший заступник та заступник Головного військового прокурора, керівник підрозділу Головної військової прокуратури на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України); 6) заступник керівника підрозділу Генеральної прокуратури України (у тому числі Головної військової прокуратури та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України); 7) прокурор Генеральної прокуратури України (у тому числі Головної військової прокуратури та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України); 8) керівник регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 9) перший заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 10) заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 11) керівник підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 12) заступник керівника підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 13) прокурор регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 14) керівник місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 15) перший заступник керівника місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 16) заступник керівника місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 17) керівник підрозділу місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 18) заступник керівника підрозділу місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 19) прокурор місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що законодавство розрізняє поняття «вислуги років, що дає право на пенсію» і «стажу роботи на прокурорських посадах». При цьому посади, період роботи на яких зараховується до стажу роботи на прокурорських посадах і до вислуги років, що дає право на пенсію, є відмінними. В той же час до вислуги років, що дає право на пенсію, включається весь стаж роботи на прокурорських посадах.

Тобто, за вищенаведених положень Закону №1697-VII, посади помічників прокурорів, старших помічників прокурорів зараховуються саме до вислуги років, що дає право на пенсію, натомість не відносяться до спеціального стажу - стажу роботи на прокурорських посадах, оскільки не визначені статтею 15 цього Закону.

Проте, суд вважає, що під час вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для зарахування періодів роботи на таких посадах до прокурорського стажу, належить застосовувати норми законодавства, чинні на час роботи особи на відповідних посадах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.11.2018 року у справі №428/11348/16-а.

Так, судом встановлено, що позивач у період з 25.08.1992 по 07.03.1996 працював на посаді інспектора канцелярії прокуратури Харківської області, з 07.03.1996 по 16.06.1996 завідуючою загальної канцелярії Прокуратури Харківської області та з 16.07.1996 по 01.09.1998 спеціалістом І категорії.

Під час роботи позивача на цих посадах чинними були положення Инструкции по делопроизводству в органах прокуратуры СССР, затвердженої наказом Генерального прокурора СРСР від 26.01.1982 року №5; Інструкції з діловодства в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 22.12.1994 №25; Інструкцією з діловодства в органах прокуратури України, затвердженою наказом в.о. Генерального прокурора України від 24.06.2014 №103; ЗУ "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ; Порядком обчислення стажу державної служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283.

Статтею 1 Закону України "Про державну службу" (в редакції від 16.12.1993 №3723-ХІІ) визначено, державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Статтею 2 цього Закону визначено, що посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Відповідно до пункту 2 Порядку №283, до стажу державної служби зараховується робота на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів судів, прокуратури, а також в державних органах колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком, зокрема, у виконавчих комітетах місцевих Рад депутатів трудящих, Рад народних депутатів, їх управліннях, самостійних відділах, інших структурних підрозділах.

Так, порівняльний аналіз вищевказаних нормативно-правових та підзаконних нормативно-правових актів, та посад, які займав позивач, зокрема, завідуючої загальної канцелярії та спеціаліста 1 категорії в період з 07.03.1996 по 16.07.1996 та з 16.07.1996 по 01.09.1998, дають підстави вважати, що службові обов`язки працівників канцелярії (секретаріату) відрізняються від службових обов`язків спеціалістів лише обумовленим технічним прогресом, а саме засобів за допомогою яких виготовляються, формуються, направляються службові документи. Таким чином, суд доходить висновку про тотожність об`єму та форми службових повноважень цих порівнюємих посад.

Крім того, суд звертає увагу, що вимога до осіб, які займають посади державних службовців, щодо наявності в них вищої юридичної освіти, не діяла на момент проходження державної служби позивачем, а внесена законодавцем лише з 01.09.1999 року після затвердження наказу Головного управління державної служби України №65 від 01.09.1999. Вимога щодо наявності вищою освіти для роботи державного службовця в органах прокуратури була регламентована ч.5 ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 року) та вступила в дію12.07.2001.

Отже, спірні періоди роботи позивача на посадах інспектора канцелярії, завідуючого канцелярією та спеціаліста І категорії належить зарахувати до стажу за вислугу років на підставі Закону №3723-ХІІ та Закону №1789-ХІІ, який був чинним на час роботи позивача.

Згідно з частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності.

Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.

Частиною другою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Отже, оскільки рішення №6582 від 04.10.2019 стосується прав конкретної особи, а саме права позивача, визначеного Законом України "Про прокуратуру" на зарахування періодів його роботи на посадах державного службовця в структурі органів прокуратури, а тому вказане рішення підлягає оскарженню шляхом подання позову про визнання його протиправним та скасування.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява № 61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п.158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі "Гарнага проти України" (Garnaga v. Ukraine), заява № 20390/07).

Згідно з Рекомендацією №R (80) 2 Комітету Міністрів РЄ державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Згідно із ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 77 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з наведеного, саме суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести, що він діяв у межах, установлених законом, відповідно до повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Відповідно до ч.4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З урахуванням тієї обставини, що оскаржуване рішення відповідача №6582 від 04.10.2019 не ґрунтується на дискреційних повноваженнях і відповідач не може діяти в іншій спосіб, суд вважає за необхідне задля ефективного та всебічного захисту прав позивача, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області зарахувати період роботи позивача з 25.08.1992 по 01.09.1998 у стаж роботи, який дає право на вислугу років, а також призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 02.10.2019 року, у встановленому порядку, пенсію за вислугу років згідно зі ст.86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ у розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної на момент звернення до органів пенсійного фонду) заробітної плати без обмеження її максимального розміру.

Враховуючи викладене, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що адміністративний підлягає задоволенню.

Судовий збір підлягає розподілу відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення №6582 від 04.10.2019 року Управління застосування пенсійного законодавства відділу з питань перерахунку пенсій №28 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 04.10.2019 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії за вислугу років згідно ч.1 ст.86 Закону України "Про прокуратуру".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 , у встановленому порядку, пенсію за вислугу років згідно зі ст.86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІ у розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати без обмеження її максимального розміру, починаючи з 02.10.2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Панченко