Справа № 200/9609/19-а
Суддя: Сухарьок Михайло Гаврилович
Дата ухвалення: 2020-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року справа №200/9609/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сухарька М.Г., суддів Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Костянтинівського міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року (повний текст судового рішення складено та підписано 04 жовтня 2019 року в м. Слов`янськ) та ОСОБА_1 на додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року (повний текст судового рішення складено та підписано 10 жовтня 2019 року в м. Слов`янськ) у справі № 200/9609/19-а (головуючий І інстанції Стойка В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Костянтинівського міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про зобов`язання вчинити дії щодо нарахування та виплати грошової допомоги,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Костянтинівського міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі відповідач, Управління, орган соціального страхування), в якому просив:

- визнати протиправними бездіяльність Управління щодо відмови у нарахуванні та виплаті заборгованості по щомісячним страховим виплатам за період з травня 2016 року по серпень 2018 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити заборгованість по щомісячним страховим виплатам за період з травня 2016 року по серпень 2018 року з урахуванням компенсації, яка обчислюється відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є отримувачем страхових виплат, має статус внутрішньо переміщеної особи, на теперішній час перебуває на обліку відповідача. Однак орган соціального страхування страхові виплати за період з травня 2016 року по серпень 2018 року не виплатив. Позивач вважає дії Управління щодо відмови виплатити страхові виплати у зазначений період такими, що порушують його конституційні права та Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (а.с. 3-12).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Костянтинівського міського відділення щодо відмови в нарахувані та виплаті ОСОБА_1 страхових виплат у зв`язку з професійним захворюванням з 01.08.2016 по 31.08.2018;

- зобов`язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Костянтинівського міського відділення нарахувати та виплатити ОСОБА_1 страхові регресні виплати за період з 01.08.2016 по 31.08.2018.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, орган соціального страхування подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, тому нарахування та виплата їй соціальних виплат провадиться з особливостями, визначеними Кабінетом Міністрів України. Зокрема, Порядком надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції на час виникнення спірних правовідносин передбачалось, що тимчасово переміщені особи мали право на отримання (продовження) вказаних виплат за місцем фактичного проживання (перебування), яке підтверджувалось довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції.

В період з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2018 року позивач не скористався правом на отримання належних сум страхових виплат та не звертався до відділень Управління із заявою про продовження цих виплат як внутрішньо переміщена особа.

Таким чином апелянт наголошує, що невиплата соціальних виплат мала місце у відповідності до норм чинного законодавства, отже, орган соціального страхування діяв правомірно, відсутні підстави для задоволення позовних вимог (а.с. 84-88).

ОСОБА_1 не погодився з додатковим рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання органу соціального захисту нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з їх невиплатою за період з травня 2016 року по серпень 2018 року відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати».

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що виплата компенсації втрати частини доходу, у тому числі страхових виплат, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» не ставиться в залежність від попереднього, окремого нарахування таких доходів. Тому без задоволення позовних вимог в цій частині неможливе повне відновлення порушеного органом соціального захисту права.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.

Згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 має зареєстрований страховий випадок профзахворювання, як внутрішньо переміщена особа фактично проживає на підконтрольній українській владі території (м. Костянтинівка Донецької області), що підтверджується відповідною довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Після переміщення з території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, на підконтрольну українській владі територію перебуває на обліку Костянтинівського міського відділення Управління як отримувач страхових виплат.

Згідно з листом Краматорського міського відділення Управління від 04.10.2019 № 01-03.2/2750 страхові виплати несплачені позивачу в період з 01.08.2016 по 31.08.2018.

Вважаючи, що Управління без належного законодавчо-встановленого підґрунтя не сплатило йому кошти за період, як встановлено судом з 01.08.2016 по 31.08.2018, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі Закон № 1105-XIV).

Пунктом третім розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105-XIV встановлено, що особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 3 Закону № 1105-XIV визначені принципи, на яких здійснюється соціальне страхування, зокрема законодавчого визначення умов і порядку здійснення соціального страхування; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав (пп. 1, 3 ч. 1 ст. 3).

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону № 1105-XIV страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Матеріали свідчать, що страхові виплати позивачу припинені в зв`язку із закінченням дії довідки внутрішньо переміщеної особи.

Разом з тим, вичерпний перелік, визначений ст. 46 Закону № 1105-ХIV, не містить такої підстави для припинення страхових виплат, а відмова особи від конституційних прав, до яких належить право на соціальний захист, є недійсною.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Наведене визначення поняття внутрішньо переміщеної особи має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка: перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (далі Порядок призначення виплат) та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування (далі Порядок здійснення контролю).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 а саме, п. 15 викладено в такій редакції: «Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.», а п. 18 доповнено реченням такого змісту: «Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.»

За змістом конституційних норм (ст.ст. 113,116,117 Конституції України) Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само, як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 02 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у Закон № 1105-XIV з приводу особливостей виплати заборгованості з соціальних виплат особам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

При цьому, суд акцентує увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За приписами частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).

За рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України»: перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що в даному випадку відповідач неправомірно втрутився у право власності позивача на отримання соціальних виплат шляхом їх припинення.

За приписами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено правомірності не виплати соціальних виплат позивачу, належних, допустимих та достатніх доказів з цього приводу не надано.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, підтверджено матеріалами справи і не спростовано відповідачем, позивач як потерпілий, який має зареєстрований страховий випадок професійне захворювання, мав право на отримання щомісячних страхових виплат, що передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про необхідність поновлення права позивача на отримання належним йому страхових виплат шляхом виплати заборгованості з 01.08.2016 по 31.08.2018.

Суд не приймає посилання апелянта на певний перелік постанов Кабінету Міністрів України, які на його переконання повинні бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

З огляду на викладене, підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, відтак, посилання відповідача на положення підзаконних нормативно-правових актів є необґрунтованим.

При розгляді цієї справи суд також враховує висновки щодо застосування норм матеріального права в аналогічних правовідносинах, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 243/3505/16-ц.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що правових підстав для затримання страхових виплат чи відмови в їх наданні судом не встановлено.

Згідно з частиною 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В межах адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи на фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає правильним обраний судом першої інстанції спосіб відновлення порушеного права ОСОБА_1 шляхом визнання протиправними дій Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Костянтинівського міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо відмови у виплаті щомісячних страхових виплат в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку, за період з 01.08.2016 по 31.08.2018 та зобов`язання здійснити виплату цих соціальних гарантій за вказаний період.

З приводу доводів позивача, викладених в його апеляційній скарзі, щодо безпідставної відмови суду першої інстанції у задоволенні вимог про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з їх невиплатою, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Доводи ОСОБА_1 про необхідність скасування додаткового рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року фактично зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що додатковим рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 розглянуто питання розподілу судових витрат у порядку, визначеному ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що ані рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року, ані додатковим рішенням від 10 жовтня 2019 року питання по суті позовної вимоги про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів (страхових виплат) у зв`язку з їх невиплатою не розглянуто.

Суд апеляційної інстанції на підставі аналізу мотивувальної частини рішення від 04 жовтня 2019 року встановив, що часткове задоволення позову, про яке йдеться в резолютивній частині цього рішення, викликано тим, що ОСОБА_1 в позовній заяві зазначав про невиплату належних йому коштів за період з 01.05.2016 по 31.08.2018, у той час як на підставі матеріалів справи позов задоволено за період невиплати з 01.08.2016 по 31.08.2018.

Отже, за відсутності посилання в описовій та мотивувальній частині рішення суду першої інстанції від 04 жовтня 2019 року на вимоги позивача про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів, аналізу норм законодавства, яке регламентує нарахування та виплату такої компенсації, та висновків суду щодо наявності в позивача права на її отримання, колегія суддів дійшла висновку, що абзац четвертий резолютивної частини рішення «В іншій частині позовних вимог, - відмовити.» стосується періоду, за який необхідно нарахувати та виплатити страхові виплати ОСОБА_1 , а не відмови в задоволенні вимог щодо компенсації втрати частини доходів.

Таким чином, вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію, яка обчислюється відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати Донецьким окружним адміністративним судом не розглянуті ані рішенням від 04 жовтня 2019 року, ані додатковим рішенням від 10 жовтня 2019 року.

За приписами ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Конструкція наведеної норми не передбачає наявності в суду апеляційної інстанції повноважень перевіряти відповідність законодавству та обґрунтованість позовних вимог, які з тих чи інших підстав не розглянуті та не проаналізовані судом першої інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 252 Кодексу адміністративного судочинства України не ухвалення рішення щодо однієї з позовних вимог є підставою для ухвалення додаткового рішення судом за заявою учасника справи чи з власної ініціативи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року як передчасних через не розгляд позовних вимог в цій частині судом першої інстанції.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи в частині розглянутих позовних вимог, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги органу соціального страхування не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статями 139, 291, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Костянтинівського міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року та ОСОБА_1 на додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 200/9609/19-а залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 200/9609/19-а залишити без змін.

Повний текст судового рішення складено та підписано 29 січня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів М. Г. Сухарьок

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук