Справа № 640/10840/19
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2020-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2020 року м. Київ № 640/10840/19

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Шевченко Н.М., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» до Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сінеф» (надалі по тексту також - позивач, ТОВ «Сінеф») звернулось до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (надалі по тексту також - відповідач), в якому просить визнати незаконною бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України Медведєва О.В. щодо невиконання рішення Київського апеляційного господарського суду у справі від 06.09.2017 №910/25631/13 в частині не закриття виконавчого провадження №53935150; зобов`язати державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України закрити виконавче провадження №53935150 та зняти арешт з майна, який було накладено в межах вказаного виконавчого провадження та вчинити інші дії у відповідності до приписів Закону України «Про виконавче провадження», які передбачені при закінченні виконавчого провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, відповідачем протиправно накладено арешт на предмет іпотеки, оскільки такі дії державного виконавця порушують права позивача на задоволення забезпечених іпотекою вимог. Наголошено, що Київським апеляційним господарським судом у справі №910/25631/13 визнано недійсним пункт постанови державного виконавця від 12.05.2017 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 43070013 в окреме провадження, при цьому відповідачем проігноровано вказане рішення суду та протиправно не закінчено виконавче провадження № 53935150 про стягнення вищевказаного виконавчого збору. В рамках даного виконавчого провадження також протиправно накладено арешт майна боржника.

Відповідач надав відзив, в якому зазначив, що постанова про стягнення виконавчого збору виконавчого провадження № 53935150 відкрито не на підставі скасованого пункту постанови у виконавчому провадженні № 43070013 про закінчення виконавчого провадження щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження, як зазначає ТОВ «Сінеф», а у відповідності до ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 43070013. Також зазначає, що арешт у виконавчому провадженні № 53935150 винесено обґрунтовано та правомірно, при цьому зауваживши, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/10451/18 відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Сінеф», а саме про визнання дій щодо винесення постанови про накладення арешту у ВП № 53935150 та звільнення майна з-під арешту.

Згідно з ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З урахуванням чого, адміністративна справа відповідно до ч. 3 ст. 194 та ч. 9 ст. 205 КАС України розглядається у порядку письмового провадження.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд зазначає наступне.

На примусовому виконанні перебувало виконавче провадження № 43070013 з виконання наказу Господарського суду м. Києва від 04.04.2014 № 910/25631/13 про стягнення солідарно з Приватного підприємства «Гєлан», Товариства з обмеженою відповідальністю «Стек-Комп`ютер», Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресив», Приватного підприємства «Ефективні технології продаж» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ВаРос» на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» заборгованості по поверненню кредитних коштів у розмірі 19 000 000 грн, заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами у розмірі 490 940,39 грн, пеню у розмірі 388 244 грн та судовий збір у розмірі 73 080 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.03.2017 у справі № 910/25631/13 здійснено заміну сторони у виконавчому провадженні № 43070013 з ПАТ «Банк Форум» на його процесуального правонаступника ТОВ «Сінеф».

Так, до ТОВ «Сінеф» перейшли права кредитора у справі № 910/25631/13 та стягувача у виконавчому провадженні № 43070013, при цьому, позивач став іпотекодержателем за договором іпотеки від 06.06.2013 № 363 об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером № 1, а саме: нежитлового приміщення матеріального складу №1 літера К-2 загальною площею 322,6 кв. метра, що розташоване за адресою: м . Львів, вул . Зелена 238 - неправомірними.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.04.2017 року визнано заяву ТОВ «Сінеф» про відмову від примусового виконання рішення суду у справі №910/25631/13, на підставі чого державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєвим О. В. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 № 43070013 відповідно до п. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєвим О. В. 15.05.2017 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 53935150, якою було винесене в окреме провадження постанову про стягнення виконавчого збору з боржника ТОВ «ВаРос» від 12.05.2014 № 43070013.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 у справі №910/25631/13 визнано недійсним п. 3 постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 43070013 в окреме провадження; визнано незаконною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України щодо не зняття арешту, накладеного на майно боржника; зобов`язано відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України усунути допущені порушення та вчинити дії у відповідності до приписів Закону України «Про виконавче провадження», які передбачені при закінченні виконавчого провадження.

Враховуючи вказану постанову, державним виконавцем у виконавчому провадженні № 43070013 прийнято постанову від 25.09.2017 про внесення змін, якою постановлено вважати недійсним п. 3 постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 щодо винесення в окреме провадження постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 43070013.

Також, постановою про зняття арешту з майна від 25.09.2017 року у виконавчому провадженні № 43070013, знято арешт з всього рухомого та нерухомого майна, а також із приміщення, нежитлового приміщення матеріального складу №1 літера К-2, загальною площею 322,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, місто Львів, вулиця Зелена 238 , реєстраційний номер 1.

При цьому, в рамках виконавчого провадження № 53935150 з метою звернення стягнення виконавчого збору прийнято постанову про арешт майна боржника від 26.09.2017, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, в тому числі на нежитлове приміщення матеріального складу №1 літера К-2, загальною площею 322,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, місто Львів, вулиця Зелена 238 , реєстраційний номер 1.

Таким чином, позивач вважає, що рішення Київського апеляційного суду від 06.09.2017 № 910/25631/13 у повному обсязі не виконано, постанова про відкриття виконавчого провадження від 15.05.2017 № 53935150 не скасовано, та протиправно накладено арешт на майно ТОВ «Сінеф» постановою від 26.09.2017.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (надалі - Закон № 1404-VIII). Закон № 1404-VIII визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Статтею 1 Закону № 1404-VIII закріплено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Відповідно до інформації про виконавче провадження, 15.05.2017 державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 53935150 щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 43070013.

При цьому посилання відповідача на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження прийнята на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 ВП № 43070013, а не на підставі п.3 постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 ВП № 43070013 в окреме провадження, суд не бере до уваги, оскільки у постанові про відкриття виконавчого провадження підставою і має бути зазначено виконавчий документ, за яким має бути звернуто стягнення державним виконавцем, водночас, передумовою для таких виконавчих дій слугувала саме постанова про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017, п.3 якої було передбачено виокремлення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 ВП № 43070013 в окреме провадження.

Крім цього, суд зауважує, що при визнанні недійсним п. 3 постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 43070013 в окреме провадження колегії суддів у постанові Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 у справі №910/25631/13 мотивувалась наступним: «… Дія державного виконавця, щодо закінчення виконавчого провадження та винесення відповідної постанови вчинена 12.05.2017, підлягає регулюванню положеннями Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, статті 39, 40 якого не передбачають виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження, а лише надають державному виконавцеві підставу для винесення постанови про стягнення виконавчого збору, і її виконання як виконавчого документа згідно приписів законодавства.

Однак, можливість виділення постанови про стягнення витрат виконавчого провадження в окреме провадження передбачено абзацом 3 та 4 пункту 2 розділу 6 Інструкції з організації примусового виконання рішень від 02.04.2012 №512/5 (в редакції чинній станом на 12.05.2017). Зокрема, в вищезазначених пунктах передбачено, що у разі якщо при закінченні виконавчого провадження або поверненні виконавчого документа витрати виконавчого провадження не були стягнуті, постанова про стягнення «витрат виконавчого провадження» виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження, виділеного в окреме провадження, не пізніше наступного робочого дня після закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа.

Отже, з вищезазначеного вбачається можливість виділення в окреме провадження саме постанови про стягнення витрат виконавчого провадження, що не є тотожним з поняттям «виконавчий збір».

Таким чином, нормами чинного Закону чітко розмежовуються поняття «витрати виконавчого провадження» та «виконавчий збір», які з огляду на приписи ст. 42 Закону становлять, кошти виконавчого провадження, відтак чинними на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження нормами Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ не передбачено право органів ДВС виносити постанову про стягнення виконавчого збору в окреме провадження…»

При цьому, суд зауважує, що ТОВ «Сінеф» просить визнати незаконною бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України Медведєва О. В. щодо невиконання рішення Київського апеляційного господарського суду у справі від 06.09.2017 № 910/25631/13 в частині не закриття виконавчого провадження № 53935150, водночас, у вказаному рішенні досліджувались питання щодо закінчення виконавчого провадження № 43070013, надавалась оцінка та аналіз щодо винесення в окреме провадження постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014, постанова про відкриття виконавчого провадження від 15.05.2017 ВП №53935150 не оскаржувалась, в резолютивній частині також не зазначено вимог щодо вчинення дій щодо закриття виконавчого провадження № 53935150, тощо.

Слід зазначити, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Отже, із встановлених обставин суд не вбачає факту бездіяльності за наведеними позивачем доводами та підставами, зазначеними у позовній заяві, а саме бездіяльність, яка полягала у невиконанні рішення суду. До того ж слід зауважити, що якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.

Натомість, суд бере до уваги, що державним виконавцем на підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 у справі №910/25631/13 щодо протиправності винесення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження, формально прийнято постанову від 25.09.2017 про внесення змін, якою постановлено вважати недійсним п. 3 постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2017 щодо винесення в окреме провадження постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 43070013, однак вже 26.09.2017 продовжено здійснення виконавчих дій щодо стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №53935150 та накладено арешт на майно боржника. Такі дії зумовили повторне порушення прав та інтересів позивача, а тому, враховуючи вищевказані висновки, відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України для належного захисту ТОВ «Сінеф» суд вважає за необхідне визнати протиправними дії стосовно продовження здійснення виконавчих дій за виконавчим провадженням № 53935150 щодо стягнення виконавчого збору на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 43070013.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Згідно з ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Отже, враховуючи прийняту постанову відповідача від 25.09.2017 про внесення змін до постанови про закінчення виконавчого провадження № 43070013, а саме вважати недійсним п.3 постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження від 12.07.2017 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 43070013 в окреме провадження, виконавче провадження № 53935150 підлягає закінченню на підставі п.5 ч.1 ст.39 Закону № 1404-VIII.

Таким чином, позовна вимога про зобов`язання відповідача закінчити виконавче провадження № 53935150 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до п.п. 2, 4, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За правилами ч. ч. 3, 4 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зі змісту наведених норм випливає, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Тобто законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, судиповинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому, судом враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням викладеного вище, суд вважає, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача є зобов`язання відповідача закінчити виконавче провадження №53935150.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Суд зауважує, що за приписами ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» автоматично за наслідками закінчення виконавчого провадження знімається накладений арешт, водночас, враховуючи триваючі протиправні дії відповідача відносно ТОВ «Сінеф» та враховуючи ігнорування висновків судів за фактом необґрунтованого накладення арешту на майно позивача, з метою виключення подальших звернень до суду за вказаних обставин, суд вважає за доцільне задовольнити вимогу про звільнення майна з-під арешту з урахуванням наступного.

Згідно з вимогами статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Разом з тим, суд повторно наголошує, що до ТОВ «Сінеф» перейшли права кредитора у справі № 910/25631/13 та стягувача у виконавчому провадженні № 43070013, при цьому, позивач став іпотекодержателем за договором іпотеки від 06.06.2013 № 363 об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером №1, а саме: нежитлового приміщення матеріального складу №1 літера К-2 загальною площею 322,6 кв. метра, що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена 238 .

Як убачається із матеріалів справи, накладення арешту державним виконавцем на предмет іпотеки порушує права іпотекодержателя та є незаконним, а об`єкт іпотеки підлягає звільненню з-під арешту, що також підтверджується правовою позицією Верховного Суду у цивільній справі, висловленій у постанові від 16.05.2018 № 338/1118/16-ц.

У даному випадку, на нерухоме майно, власником якого є ТОВ «Сінеф», накладено арешт, що позбавляє останнього можливості ним користуватися та розпоряджатися.

Внаслідок викладеного, враховуючи наслідки закінчення виконавчого провадження № 53935150 та, крім цього, те, що право іпотеки ТОВ «Сінеф» виникло першочергово, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно постановою у виконавчому провадженні від 26.09.2017 № 53935150 накладено арешт на нежитлове приміщення матеріального складу №1 літера К-2, загальною площею 322,6 кв. метра, що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена 238 (реєстраційний номером №1), а тому таке майно підлягає звільненню з-під арешту.

Під час розгляду справи відповідач наголошував, що попередньо ТОВ «Сінеф» вже зверталося з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання дій державного виконавця щодо винесення постанови №53935150 від 26.09.2017 року про арешт предмету іпотеки - об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером № 1, а саме: нежитлового приміщення матеріального складу №1 літера К-2 загальною площею 322,6 кв. метра, що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена 238 - неправомірними; звільнення з-під арешту вказаного об`єкта нерухомого майна, яку скасовано постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.09.2018 у справі №826/10451/18 позовні вимоги задоволено, визнано протиправною та скасовано постанову про арешт майна боржника від 26.09.2017 у виконавчому провадженні №53935150, в частині накладення арешту на нежитлове приміщення матеріального складу №1 літера К-2, загальною площею 322,6 кв. м, що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена 238 , реєстраційний № 1.

Проте суд зауважує, що постановою від 11.12.2018 Шостого апеляційного адміністративного суду, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 20.03.2019, вказане рішення скасоване саме з підстав пропуску строку звернення до суду, а тому адміністративний позов залишено без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 72- 77, 90, 139, 241- 247, 255, 287, 293, 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії щодо здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 53935150 щодо стягнення виконавчого збору на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 12.05.2014 № 43070013.

3. Зобов`язати Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України закінчити виконавче провадження № 53935150 та зняти арешт з майна, який було накладено в межах вказаного виконавчого провадження.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 921,00 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Сінеф» (04050, м. Київ, вул. Мельникова, буд. 18-б, офіс 4, ).

Відповідач: Міністерство юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького,13, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко