Справа № 826/7240/14
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2020-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2020 року м. Київ № 826/7240/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів : головуючого судді Арсірія Р.О., суддів Огурцова О.П., Погрібніченка І.М., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної податкової служби України
провизнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді

Прийняв до уваги наступне

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства доходів і зборів України, про скасування наказу про звільнення від 27.01.2014 № 138-о, поновлення на роботі.

Ухвалою суду від 29.05.2014 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено попереднє судове засідання на 12.06.2014.

Ухвалою суду від 12.06.2014 закінчено підготовче провадження та призначити справу № 826/7240/14 до судового розгляду колегією суддів у судовому засіданні.

Ухвалою суду від 24.07.2014 зупинено провадження у справі № 826/7240/14; зобов`язано відповідача повідомити суд про закінчення процесу реорганізації Міністерства доходів і зборів України. 18.05.2015 від представника позивача надійшло клопотання про відкликання позовної заяви.

Ухвалою суду від поновлено провадження в адміністративній справі. Призначено справу до судового розгляд по суті на 15 січня 2020 року о 15:00 год.

15.01.2020 о 11-24 год. позивач через канцелярію суду нарочно подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що в цей же день о 15-00 він буде перебувати поза межами м.Києва по сімейним обставинам. Просив справу розглядати за його відсутності.

Того ж дня, в телефонному режимі позивач повідомив суд про втрату актуальності клопотання від 18.05.2015 (відкликання позовної заяви) враховуючи, що була подана більше 4 років назад і просив розглядати справу по суті.

Судом, враховуючи розпорядженням Кабінету Міністрів України № 682-р від 21.08.2019 та керуючись ст.52 Кодексу адміністративного судочинства України замінено відповідача на Державну податкову службу України.

Враховуючи, що відповідно до ч.2 ст.44, ч.1 ст.45 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зловживання процесуальними правами не допускається, а також враховуючи, що до поданого клопотання 15.01.2020 позивачем не надано жодного доказу на підтвердження його обґрунтованості, суд вважає вказане клопотання необґрунтованим та ухвалив продовжити розгляд справи в письмовому провадженні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Відповідач заперечував проти позовних вимог та просив суд закрити провадженні у справі враховуючи, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 20.05.2014 № ун. № 759/3901/14-ц пр. № 2/759/2644/14 у задоволенні позову відмовлено.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

Як слідує з матеріалів справи, з 14.07.1999 року по 2013 рік був прийнятий на посаду водія до автотранспортного відділу Автотранспортного митного господарства, переведений на посаду завідуючого складом відділу технічного та господарського господарства, головного механіка управління, начальника відділу технічного та господарського забезпечення, начальника автотранспортного митного господарства.

З 2013 року ОСОБА_1 по переведенню був призначений на посаду начальника управління організації розвитку персоналу органів ДПС Департаменту розвитку та модернізації державної податкової служби.

В подальшому ОСОБА_1 був переведений до міністерства доходів і зборів України на посаду начальника управління ресурсного забезпечення департаменту інфраструктури.

Позивач зазначає, що жодного разу не був притягнутий до дисциплінарної відповідальності, але з листопада 2013 року на нього з боку керівництва почав відбуватися тиск, проведення службових перевірок що у свою чергу змусило відповідача звільнитися із займаної посади згідно п.1 ст. 36 КЗпП України з 31.01.2014 року.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 27.01.2014 року № 138-0 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади за угодою сторін, згідно п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України з 31.01.2014 року, на підставі зави ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з даним наказом, позивач звернувся до суду з позовом.

Оцінивши за правилами ст. 90 КАС України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Частиною 1 статті 36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору:

1) угода сторін;

2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення;

3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;

4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45);

5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду;

6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці;

7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи;

7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення;

7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади";

8) підстави, передбачені контрактом;

9) підстави, передбачені іншими законами.

Відповідно до ч.1 та ч.2 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Так, головним спеціалістом Відділу транспортного забезпечення Управління ресурсного забезпечення Департаменту інфраструктури Міністерства доходів і зборів України ОСОБА_3. 01.11.2013 було подано заяву на ім`я начальника Головного управління внутрішньої безпеки Міністерства доходів і збрів України, в якій зокрема вказано, що 28.10.2013 в адміністративній будівлі Міністерства доходів і зборів України по вул. Дегтярівській, 111-Г м. Київ близько 19-ї години під час поздоровлення з днем народження начальника господарського відділу Департаменту інфраструктури Міністерства доходів і зборів України ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в присутності інших осіб, дозволив собі образливі висловлювання в адресу ОСОБА_3. , а коли вона зробила йому зауваження, ОСОБА_1 наніс їй тілесні ушкодження.

Розпорядженням №372-р від 15 листопада 2013 року Міністерства доходів і зборів України на підставі пункту 1 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 №950, було призначено службове розслідування з 15.11.2013 по 14.12.2013 відносно позивача та створено комісію для його проведення, з метою встановлення причин та умов, що призвели до надходження заяви ОСОБА_3. від 01.11.2013 про неправомірні дії начальника управління ресурсного забезпечення Департаменту інфраструктури Міністерства доходів і зборів України ОСОБА_1

Згідно постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.01.2014 року № 826/19855/13а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування розпорядження Міністерства доходів і зборів України від 15.11.2013 року №372-р - відмовлено. Судом встановлено, що позивача за порушення трудової дисципліни звільнено не було. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.11.2014 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства доходів і зборів України про скасування розпорядження і наказу - без змін.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 р №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України договір припиняється в строк, визначений сторонами. Авалювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення проводиться згідно ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: угода сторін.

Як підтверджується матеріалами справи, звільнення позивача відбулось на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) згідно поданою особисто позивачем заявою про таке звільнення. Посилання позивача на те, що заява про звільнення була написана ним під впливом примусу зі сторони керівництва судом відхиляються, адже в матеріалах справи відсутні докази такого примусу та/або відкликання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін. В порушення вимог ч.1 ст.77 КАС України позивачем зворотного не доведено. При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази існування обставин, з якими процесуальний закон пов`язує можливість звільнення від доказування факту вивільнення позивача з роботи всупереч його волевиявленню.

Відтак позовні вимоги в частині скасування оскаржуваного наказу є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Також суд при прийнятті рішення приймає до уваги п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. №9, яким закріплено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Як наслідок інша позовна вимога (поновлення на посаді) не підлягає задоволенню, оскільки є похідною позовною вимогою від основної позовної вимоги.

Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частин 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2. ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 2 статті 76 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, а позовні вимоги позивача про скасування наказу та поновлення на роботі є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Суд зазначає, що клопотання відповідача про закриття провадження у справі не підлягає задоволенню, оскільки оскаржуваний наказ № 138-0 від 27.01.2014 не був предметом спору в рамках справи № ун. № 759/3901/14-ц, пр. № 2/759/2644/14, про що в рішенні Святошинського районного суду м.Києва і вказано.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Окружний адміністративний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Державна податкова служба України (04655, м.Київ, Львівська площа, 8)

Головуючий суддя Р.О. Арсірій

Судді О.П. Огурцов

І.М. Погрібніченко