Справа № 620/3558/19
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2020-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2020 року Чернігів Справа № 620/3558/19

Чернігівський окружний адміністративний суду складі головуючого судді Лобана Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до адміністративного суду з позовом, в якому просить визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - відповідач) щодо відмови у призначенні та перерахунку пенсії ОСОБА_1 з урахуванням довідки про заробіток від 07.03.2007 за вих. № 8, виданої колективним підприємством Будівельно-монтажний кооператив "Славутич", зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 починаючи з 01.09.2019, з урахуванням довідки про заробіток від 07.03.2007 за вих. № 8, виданої колективним підприємством Будівельно-монтажний кооператив "Славутич".

Позов обґрунтовано тим, що позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про перерахунок призначеної йому пенсії з урахуванням виплаченої йому заробітної плати згідно довідки про заробіток, виданої колективним підприємством Будівельно-монтажний кооператив "Славутич", але відповідач протиправно відмовив йому у такому перерахунку пенсії.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову, оскільки у оскаржуваних правовідносинах діяв в межах повноважень та згідно норм чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області та отримує пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно записів трудової книжки з 12.28.1990 по 01.03. 2000 позивач працював слюсарем-монтажником 5-го розряду Будівельно-монтажного кооперативу «Славутич» (а.с. 10-11).

На підтвердження стажу роботи та заробітної плати за період роботи з жовтня 1993 року по грудень 1998 року позивачем відповідачу була надана довідка про заробітну плату від 07.03.2007 № 8, видана колективним підприємством «Будівельно-монтажний кооператив «Славутич» (а.с. 9).

Позивач звернувся до відповідача за перерахунком пенсії з відповідною заявою та усіма необхідними документами у серпні 2019 року.

Листом - відповіддю від 05.09.2019 № 3660/02/Т-12 відповідач повідомив, що довідка не була врахована для призначення та перерахунку пенсії оскільки відповідачем було встановлено, що колективне підприємство Будівельно- монтажний кооператив «Славутич» за базою Єдиного державного реєстру не значиться.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтями 24-27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначені періоди з яких складається страховий стаж, коефіцієнт страхового стажу, що застосовується для обчислення розміру пенсії, умови призначення пенсії за віком та визначена формула за якою визначається розмір пенсії за віком.

Положенням ст. 24 цього ж Закону визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне старування» для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Застосуванню до спірних правовідносин підлягає і постанова Кабінету міністрів України від 05.17.2006 № 919 "Про затвердження Порядку визначення заробітної плати (доходу) для призначення пенсії у разі втрати документів про її нарахування та виплату».

Пунктом 1 Порядку визначення заробітної плати (доходу) для призначення пенсії у разі втрати документів про її нарахування та виплату встановлено, що цей Порядок встановлює механізм визначення заробітної плати (доходу) для призначення пенсії застрахованої особи, страховий стаж якої починаючи з 1 липня 2000 р., становить менш як 60 місяців, за основним місцем роботи за період страхового стажу до 1 липня 2000 р., за умови відсутності заробітної плати (доходу) за будь-які інші 60 календарних місяців страхового стажу підряд незалежно від перерв до 1 липня 2000 р. у разі втрати первинних документів про нарахування та виплату підприємствами, установами, організаціями заробітної плати (доходу) у зв`язку із стихійним лихом, аваріями, катастрофами або з інших незалежних від застрахованої особи обставин.

Відповідно до положень ст. 106 Закону № 1058-XV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Згідно п.п. 3 п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, у додатку затверджена форма довідки про заробітну плату для розрахунку пенсії.

Відповідно до форми, нарахована заробітна плата зазначається помісячно, із зазначенням підсумкової суми за кожен рік окремо та підсумкової суми за весь період, за який зазначено заробіток. Крім того, в довідці вказуються назви первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адресу, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.

За змістом п. 2.10 Порядку, довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою, організацією, де працювала особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату надаються правонаступниками цих підприємств, установ, організацій або архівними установами. У випадках, коли архівні установи не мають можливості видати довідку за встановленою формою з розшифровкою виплачених сум за видами заробітку, вони можуть видавати довідки, що відповідають даним, наявним в архівних фондах, без дотримання цієї форми.

Згідно із пунктом 4.2 Порядку, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Позиція сторін у справі ґрунтується та тій обставині, що підприємство, яке у 2007 році видало позивачу довідку про отримані суми заробітної плати, на момент проведення перевірки органом, що проводить перерахунок пенсії, не виявлено у базі Єдиного державного реєстру. При цьому, архівні документи не місять інформації щодо нарахованих працівникам сум заробітної плати за визначені позивачем періоди. Позивач вважає, що такі обставини не залежать від його волі, він не є розпорядником документації щодо нарахованих сум заробітної плати, а способи підтвердження таких сум, які він має, обмежуються лише тією довідкою, що була надана до пенсійного органу разом із заявою про проведення перерахунку.

Представник відповідача, у свою чергу, наголошує, що неможливість проведення перевірки достовірності наданої довідки свідчить про необхідність відмови у проведенні перерахунку пенсії.

Суд вважає, що позивачем надано необхідні документи, які були у нього наявні та підтверджували суми отриманої заробітної плати. Норми чинного на момент роботи позивача законодавства передбачають необхідність зберігання відповідної документації у роботодавця та надання ним такої документації до архівних установ, однак жодний акт не встановлює аналогічного обов`язку за працівником.

Суд погоджується із позицією позивача, що пенсійний орган не вчинив залежних від нього дій для встановлення інформації щодо отриманих позивачем сум заробітної плати у період його роботи з 1990 по 2000 рік.

Матеріали справи містять копію листа - про запит акту перевірки довідки про заробітну плату ОСОБА_1 , який працював у КП «Будівельно-монтажний кооператив «Славутич» від 11.07.2018 (а.с. 27), проте позивач звертався до відповідача про перерахунок у серпні 2019 року. Вказане свідчить, що перевірки за фактом звернення позивача у 2019 році проведено не було, а при прийнятті рішення пенсійний орган керувався не актуалізованими даними щодо не значення КП «Будівельно-монтажний кооператив «Славутич» за базою Єдиного державного реєстру.

Отже, відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення використовувало не актуалізовану інформацію щодо факту відсутності підприємства у базі Єдиного державного реєстру, висновок щодо непідтвердження наданої позивачем довідки про заробітну плату сформований на бездоказових припущеннях.

Обставина непідтвердження заявлених сум заробітної плати та факт неможливості його підтвердження є різними юридичними фактами та породжують різні правові наслідки. Так, у разі існування іншої підтвердженої інформації що сум заробітної плати, які не відповідають відомостям довідки, наданої пенсіонером, дійсно наявні підстави для відмови пенсіонеру у перерахунку пенсії. Натомість, матеріали даної справи свідчать саме про неможливість ані підтвердження вказаних сум, ані їх спростування. При цьому, висновок пенсійного органу презюмує хибність даних виданої довідки лише неможливістю проведення перевірки пенсійним органом, що ніяк не залежить від позивача і протиправно позбавляє його права на проведення перерахунку сум пенсії.

Беручи до уваги вищевказане, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови у призначенні та перерахунку пенсії ОСОБА_1 з урахуванням довідки про заробіток від 07.03.2007 за вих. № 8, виданої колективним підприємством Будівельно-монтажний кооператив "Славутич".

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 починаючи з 01.09.2019, з урахуванням довідки про заробіток від 07.03.2007 за вих. № 8, виданої колективним підприємством Будівельно-монтажний кооператив "Славутич", суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1-2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Такого правового висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 825/602/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

За результатом судового розгляду судом встановлено протиправність дій щодо відмови у перерахунку пенсії, оскільки вони були необґрунтовані. Натомість, вказаний висновок суду не свідчить про наявність підстав для проведення перерахунку пенсії, а лише вказує на те, що спосіб, у який суб`єкт владних повноважень дійшов протилежного висновку, є протиправним.

При цьому, проведення перевірки необхідних відомостей у встановленому законом порядку судом не може бути здійснене, а тому наявні підстави для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву позивача про перерахунок пенсії за віком з урахуванням висновків суду, зазначених у даному судовому рішенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 2 ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Заперечення відповідача суд відхиляє, оскільки ними не спростовується встановлена судом необґрунтованість відмови у перерахунку пенсії.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом фактів та обставин, враховуючи, що відповідачем не обґрунтована правомірність своїх дій, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

У відповідності до ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають у зв`язку із звільненням позивача від їх сплати.

Керуючись статтями 72-74, 77, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови у призначенні та перерахунку пенсії ОСОБА_1 з урахуванням довідки про заробіток від 07.03.2007 за вих. № 8, виданої колективним підприємством Будівельно-монтажний кооператив "Славутич".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перерахунок пенсії, з урахуванням довідки про заробіток від 07.03.2007 за вих. № 8, виданої колективним підприємством Будівельно-монтажний кооператив "Славутич", з урахуванням висновків суду, зазначених у даному судовому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення, або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (вул. П`ятницька, 83-А, м. Чернігів, 14005, код ЄДРПОУ - 21390940).

Повний текст рішення виготовлено 30 січня 2020 року.

Суддя Д.В. Лобан