Справа № 320/3501/19
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2020-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2020 року № 320/3501/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовом до Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області (08722, Київська область, Обухівський район, с. Трипілля, вул. Шевченка, 85) в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення 39 сесії 7 скликання Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області № 6 від 12.12.2018 про відмову у погодженні меж земельної ділянки та підписанні акта прийому-передачі межових знаків на зберігання та затвердження технічної документації на земельну ділянку площею 0,1111 га за адресою АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати відповідача погодити позивачеві межі земельної ділянки, підписати акт прийому-передачі межових знаків на зберігання та затвердити технічну документацію на земельну ділянку площею 0,1111 га за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він звернувся до Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області з заявою про погодження меж земельної ділянки, підписання акту прийому-передачі межових знаків та затвердження технічної документації.

Проте рішенням 39 сесії 7 скликання Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області №6 від 12.12.2018 позивачу було відмовлено в погодженні меж земельної ділянки та підписанні акту прийому-передачі межових знаків на зберігання та затвердженні технічної документації, в зв`язку з тим, що депутатською комісією сільської ради з питань земельних відносин, містобудування та архітектури було проведено обстеження земельної ділянки та виявлено порушення при встановленні огорожі земельної ділянки по АДРЕСА_1 та надано зауваження, які не виправлені.

Згідно акту обстеження меж земельної ділянки комісії сільської ради від 12.09.2018, комісія вирішила відмовити у погодженні меж земельної ділянки та підписанні акту прийому-передачі межових знаків на зберігання та затвердженні технічної документації, щодо земельної ділянки площею 0,1111 га, у зв`язку з розташуванням земельної ділянки з її винесенням в більшу сторону по стороні сусіда ОСОБА_2 , на дорогу по вул. Шевченка на 3,36 м. та її винесенням в більшу сторону по стороні сусіда ОСОБА_3 на дорогу по вул. Шевченка на 3,71 м., що порушує естетичний вигляд вул. Шевченка та безпеку руху по ній.

Із зазначених підстав, вищезазначені рішення про відмову в погодженні меж земельної ділянки та підписанні акту прийому-передачі межових знаків на зберігання та затвердженні технічної документації на земельну ділянку позивач вважає незаконним та просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

Ухвалою суду від 14 серпня 2019 року було відкрито спрощене позовне провадження по справі без виклику сторін та проведення судового засідання і запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву, а у разі його не подання у встановлений судом строк, справа буде вирішена за наявними матеріалами.

Станом на час розгляду справи відзив від Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області не надходив.

У відповідності до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Частиною 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25 червня 2004 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку розташованого АДРЕСА_1 .

На підставі рішення 8 сесії 24 скликання Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області № 11 від 30 вересня 2003 року позивачу було надано в безстрокове користування земельну ділянку з земель запасу сільської ради з існуючими недобудованим житловим будинком в АДРЕСА_1 для добудови житлового будинку площею 1200 кв.м.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до ФОП ОСОБА_4 для розробки технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, яка перебуває в користуванні по АДРЕСА_1 .

За заявою позивача ФОП ОСОБА_4 було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) яка перебуває у користуванні та 10 вересня 2018 року було здійснено винесення меж земельної ділянки на місцевості, про що Трипільська сільська рада та суміжні землевласники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були повідомлені через оголошення в газеті Обухівський край №65 від 04 вересня 2018 року.

10 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області про підписання акту прийому - передачі межових знаків на зберігання та затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, яка перебуває в користуванні позивача.

12 грудня 2018 року рішенням 39 сесії 7 скликання Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області №6 від позивачу було відмовлено в погодженні меж земельної ділянки та підписанні акту прийому-передачі межових знаків на зберігання та затвердженні технічної документації, в зв`язку з тим, що депутатською комісією сільської ради з питань земельних відносин, містобудування та архітектури було проведено обстеження земельної ділянки та виявлено порушення при встановленні огорожі земельної ділянки по АДРЕСА_1 та надано зауваження, які не виправлені.

Як вбачається з акту обстеження меж земельної ділянки від 12 вересня 2018 року, комісія вирішила позивачу відмовити в погодженні меж земельної ділянки та підписанні акту прийому-передачі межових знаків на зберігання та затвердженні технічної документації, щодо земельної ділянки площею 0,1111 га, у зв`язку з розташуванням земельної ділянки з її винесенням в більшу сторону по стороні сусіда ОСОБА_2 , на дорогу по вул. Шевченка на 3,36 м. та її винесенням в більшу сторону по стороні сусіда ОСОБА_3 на дорогу по вул. Шевченка на 3,71 м., що порушує естетичний вигляд вул. Шевченка та безпеку руху по ній.

Відтак, предметом розгляду в справі є саме оскарження дій відповідача як суб`єкта владних повноважень щодо відмови в затвердженні технічної документації, погодженні меж земельної ділянки.

Позивач у своєму позові не порушує питання щодо визнання за ним права власності на земельну ділянку, а заявляє вимоги про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень, які перешкоджають йому в реалізації законодавчо закріпленого права на безоплатне отримання земельної ділянки у власність.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що виникнення спірних правовідносин обумовлено протиправними діями/бездіяльністю відповідача при вирішенні питання, яке в силу законодавчих приписів належить до його виключної компетенції, а тому законність таких дій/рішень (бездіяльності) органу місцевого самоврядування підлягає перевірці адміністративним судом.

Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 371/957/16-а.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом в) частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до частин першої, другої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки і у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки, відповідний орган приймає рішення щодо приватизації.

Згідно з частинами першою, другою статті 55 Закону України «Про землеустрій», встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану (стаття 198 ЗК України).

У статті 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

На виконання статті 106 ЗК України наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (далі - Інструкція).

Пунктом 3.12 Інструкції передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Аналіз вказаних норм свідчить, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Таке погодження полягає у тому, щоб суміжному землекористувачу було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не з самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність позивачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц, провадження № 61-19526сво18, як і стосовно того, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки.

Відповідно до положень статті 25 Закону України "Про землеустрій", документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації.

Видами документації із землеустрою є: проекти землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок; технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відтак, технічна документація із землеустрою є різновидом документації із землеустрою.

Відповідно до положень частини чотирнадцятої статті 186 Земельного кодексу України, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) погодженню не підлягає і затверджується.

Згідно з приписами частини сімнадцятої статті 186 Земельного кодексу України, підставою для відмови у погодженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у погодженні документації із землеустрою. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 186 Земельного кодексу України.

Аналогічну правову позицію у подібних відносинах викладено у постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 545/808/17.

Як вбачається із матеріалів справи, підставою для відмови у рішенні лише зазначено про порушення естетичного вигляду вул. Шевченка та безпеку руху по ній.

Суд зазначає, що відповідачем не пояснена відмова з вказівкою на конкретні невідповідності законам або прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам, генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, тощо.

Більш того, адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності («виправдання») свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі №509/4156/15-а.

Застосовуючи принцип правової визначеності, як одну із визначальних вимог до рішень суб`єкта владних повноважень, суд переконаний, що рішення про відмову у затвердженні технічної документації має бути вмотивованим та містити обґрунтування відмови із посиланням на конкретні норми права, що є порушеними.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення 39 сесії 7 скликання Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області № 6 від 12.12.2018 є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача погодити позивачеві межі земельної ділянки, підписати акт прийому-передачі межових знаків на зберігання та затвердити технічну документацію на земельну ділянку площею 0,1111 га за адресою: АДРЕСА_1, суд зазначає таке.

Суд зазначає, що поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Зобов`язання прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Зобов`язання судом відповідача затвердити технічну документацію може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність законодавчо визначених обмежень.

У постанові від 05.09.2018 року по справі №826/9727/16 Верховний Суд аналізував застосування пункту четвертого частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України і дійшов висновку, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Аналогічний правовий висновок висвітлено й у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №2340/2921/18.

У цій справі з метою захисту порушеного права позивача ефективним та належним, за встановлених обставин, є такий спосіб захисту порушених прав, як зобов`язання відповідача повторно розглянути питання щодо погодження меж земельної ділянки та підписання акта прийому-передачі межових знаків на зберігання і затвердження технічної документації на земельну ділянку площею 0,1111 га за адресою АДРЕСА_1.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 24 грудня 2019 року по справі №810/5072/18, при оскарженні рішення суб`єкта владних повноважень щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою за наслідками розгляду клопотання є дослідження судами відповідності зазначених в рішенні підстав для відмови дійсним обставинам справи.

Тобто, необхідність перевірки має суттєве значення для правильного вирішення спору, встановлення фактичних обставин справи та належної оцінки доказів.

Не встановивши цих обставин, суд не має підстав для реалізації повноважень, визначених пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України. Ефективність судового захисту не може досягатися шляхом спонукання суб`єктів владних повноважень до дій, які виходять за межі їх законних повноважень.

Аналогічний правовий висновок висвітлено й у постановах Верховного Суду від 26.12.2019 у справі №520/8576/18, від 06.03.2019 у справі №2340/2921/18, від 29.08.2019 у справі №540/2441/18.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Тобто, обов`язок доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень одночасно покладено на усіх учасників процесу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятого рішення.

Водночас докази, подані позивачем, підтверджують обставини, на які вона посилається в обґрунтування позовних вимог, та не були повністю спростовані відповідачем.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, судовий збір в розмірі 1536,80 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення 39 сесії 7 скликання Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області № 6 від 12.12.2018.

Зобов`язати Трипільську сільську раду Обухівського району Київської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10 жовтня 2018 року про погодження меж земельної ділянки, підписання акту прийому - передачі межових знаків на зберігання та затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,1111 га за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні, та прийняти мотивоване рішення за наслідками розгляду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області (, 07413, Київська область, Броварський район, с. Пухівка, вул. Центральна, буд. 118-А) судовий збір у розмірі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 30 січня 2020 р.

Суддя Панченко Н.Д.