Справа № 160/10611/19
Суддя: Філюк Т. М.
Дата ухвалення: 2020-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/161/55/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2020 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Філюк Т.М.,

за участю секретаря судового засіданння Бортнюка А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луцького міського відділу управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування індивідуального акта,-

ВСТАНОВИВ:

29 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до Луцького міського відділу управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування індивідуального акта.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 прибула в Україну разом з чоловіком в 2015 році, в Україні у них народився син. 26 травня 2016 року її чоловік отримав посвідку на постійне місце проживання в Україні. В подальшому позивач звернулась до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області для отримання дозволу на імміграцію, однак рішенням ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 19 серпня 2019 року на підставі п.4 ч.1 ст. 10 ЗУ «Про імміграцію» відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну. Дане рішення було нею оскаржено до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, ухвалою від 23.09.2019 року відкрито провадження у даній справі. 22 жовтня 2019 року працівником Луцького міського відділу управління Державної міграційної служби України у Волинській області за участю працівників Луцького ВП ГУНП у Волинській області, у місті Луцьку позивача було затримано та прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, зобов`язано громадянинку Республіки Узбекістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 покинути територію України у термін до 01.11.2019 року. Вважає дане рішення протиправним та безпідставним, оскільки ст.13 ЗУ «Про імміграцію» та приміткою рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну встановлено, що особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. Якщо особа оскаржила рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили. Крім того, вказує, що у позивача народився син в Україні, який згідно з «правом ґрунту» є громадянином України та позивач в країні походження - Узбекистані не має коштів для існування, джерела доходу, і не вважає можливе проживання там, виходячи з того, що її чоловік та син проживають постійно в Україні.

Враховуючи вищевикладене просить визнати протиправним та скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки республіки Узбекистан ОСОБА_1 від 22 жовтня 2019 року; зобов`язати Луцький міський відділ управління Державної міграційної служби України у Волинській області не видворяти/примусово не повертати ОСОБА_1 з України до набрання рішення суду законної сили в адміністративній справі №160/9097/19.

Ухвалою судді від 09 грудня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

23 січня 2020 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Зі змісту відзиву вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позивач перебувала на території України з порушенням терміну перебування, у зв`язку із чим відносно неї було складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 203 КУпАП. Постановою УДМС України у Волинській області від 22.10.2019 року на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 гривень, який ОСОБА_1 сплатила у добровільному порядку. В подальшому з метою забезпечення вимого законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (позивачем втрачено підстави для перебування в Україні передбачені п.16 ст.4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» далі - Закону) та ст. 26 вказаного Закону, за порушення правил перебування на території України відносно ОСОБА_1 прийнято оскаржуване рішення. Законні підстави перебування на території України, які міститься в ст.4 Закону у позивача відсутні. Також позивач до УДМС України у Волинській області із заявою про визнання її біженцем не зверталась, статусу особи, яка потребує тимчасового чи додаткового захисту - не отримувала.

З огляду на наведене, представник відповідача зазначає про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення та просить в задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, вказує, що позивач позов підтримує та просить задовольнити.

Від представника відповідача Коваленко М.В. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, за наявними матеріалами у справі.

Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином, суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»

який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 жовтня 2019 року, уповноваженою посадовою особою Державної міграційної служби України складено протокол про адміністративне правопорушення відносно громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Вимогами ч. 1 ст. 203 КУпАП передбачена відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

Постановою про накладання адміністративного стягнення від 22 жовтня 2019 року складеною начальником відділу УДМС України у Волинській області Балицьким О.І. відносно громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700,00 грн. в дохід держави за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП. Згідно копії квитанції від 04.11.2019 року, позивачем сплачено штраф у добровільному порядку.

Відповідно до положень п. п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20.08.2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За змістом п. 9, п. 4 Положення про Державну міграційну службу України, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2019 року головним спеціалістом Луцького МВ УДМСУ у Волинській області Ковальчук Т.О. прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано покинути територію України у термін до 01 листопада 2019 року.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що ОСОБА_1 була затримана 22 жовтня 2019 року, оскільки порушила законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: після завершення дозволеного терміну перебування іноземки не покинула територію України та ухилилася від виїзду.

Рішення про примусове повернення прийняте на виконання ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у зв`язку з порушенням вимог ст. 4 зазначеного Закону, враховуючи відсутність у ОСОБА_1 документів, які б надавали їй право перебування або проживання на території України.

За змістом наявної в матеріалах справи розписки за підписом позивача від 22.10.2019 року, копію оскаржуваного рішення вона отримала, а також їй повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України чи охорони громадського порядку, прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні прийнято рішення про її примусове повернення. Позивачка зобов`язалась не пізніше 01.11.2019 року залишити територію України та ознайомлена з вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк.

Отже, позивач знаходилась на території України нелегально, що є грубим порушенням з боку позивача законодавства про правовий статус іноземців, що відповідно було підставою для відповідача для прийняття рішення про примусове зобов`язання позивача покинути територію України.

Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Виходячи з положень частини першої статті 288 Кодексу адміністративного судочинства України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

В силу частини п`ятої - шостої статті 26 Закону "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій (ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Порушення іноземцями правил перебування на території України є підставою для винесення рішення про примусове повернення їх з території України.

Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження або третю країну за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

За відомостями з Єдиного реєстру судових рішень встановлено, що рішенням від 02 грудня 2019 року, у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії ( визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну № 419820000 від 19.08.2019 року; зобов`язати Державну міграційну службу України в Дніпропетровській області повторно розглянути матеріали, відносно отримання дозволу на імміграцію в Україну) - відмовлено повністю.

За відомостями про осіб, які перетнули державний кордон від 22.01.2020 року, встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 06 січня 2020 року виїхала з території України.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки рішення про примусове повернення від 22.10.2019 року прийняте в межах повноважень відповідача, а його зміст та форма відповідають вимогам чинного законодавства України, також позивач не надала ані відповідачу ані суду доказів того, що позивач звертався до відповідних органів виконавчої влади із заявою визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до дня винесення рішення про примусове повернення з України, що також спростовує порушення відповідачем діючого законодавства при прийнятті оскаржувального позивачем рішення щодо примусового повернення. Крім того, позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Не заслуговують на увагу суду, покликання позивача на ту обставину, що під час перебування на Україні в неї народився син, який згідно з «правом ґрунту» є громадянином України та вона в країні походження - Узбекистані не має коштів для існування, джерела доходу, і не вважає можливе проживання там, виходячи з того, що її чоловік та син проживають постійно в Україні виходячи з наступного.

Статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначений перелік обставин за наявності яких до іноземця чи особи без громадянства не може бути застосоване примусове повернення, однак наявність дитини, яка проживає на території України та відсутність коштів для існування в країну повернення - в даному переліку відсутні.

Відповідно до ч. 4 ст. 90 КАС України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, суд приходить до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Луцького міського відділу управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування індивідуального акта є необґрунтованим, безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає в повному обсязі.

Враховуючи наведене, на підставі ст. ст. 3, 4, 6, 7, 9, 13, 15, 16, 25, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст. 2, 5, 6-11, 13-15, 72-79, 90, 241-246, 268-271, 288 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Луцького міського відділу управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування індивідуального акта - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Філюк Т.М.