Справа № 360/4889/19
Суддя: К.Є. Петросян
Дата ухвалення: 2020-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без розгляду

29 січня 2020 року СєвєродонецькСправа № 360/4889/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Петросян К.Є., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

14.11.2019 до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (далі Луганський НДЕКЦ МВС України або відповідач) про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, в обґрунтування якого зазначено наступне.

Позивач з 21.04.2003 по 28.05.2015 проходив службу в ОВС України в НДЕКЦ при ГУ МВС України у Луганській області на різних посадах, звільнений згідно наказу від 28.05.2015 № 173 о/с за п.64 «а» (за віком). 06.11.2015 відповідачем змінено назву на Луганський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України.

06.11.2015 відповідачем складено довідку та грошовий атестат №8 на ім`я позивача та в червні 2015 року ОСОБА_1 отримано наказ про звільнення. До наказу від 28.05.2015 № 173 о/с про звільнення ОСОБА_1 відповідачем вносились зміни наказом від 05.11.2015 №394 о/с в частині обрахування вислуги років.

Позивач зазначає, що при звільненні з ним не був призведений повний розрахунок, зокрема, нараховану суму грошового забезпечення, вихідну допомогу позивач отримав від відповідача тільки 29.02.2016. Затримка розрахунку становить 190 днів, середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні складає 39974,10 грн, які позивач просить стягнути на його користь з відповідача та поновити йому строк для звернення до суду, як такий, що попущено з поважних причин.

Відповідач 17.12.2019 через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечував проти позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на наступне (а.с.45-51).

Стосовно затримки остаточного розрахунку, що входить до грошового забезпечення, а саме суми премії за травень та компенсації за 15 календарних днів відпустки у сумі 3462,61 грн зазначив, що станом на 28.05.2015 науково-дослідний експертно-криміналістичний центр при ГУМВС України в Луганській області (з 05.11.2015 Луганський НДЕКЦ МВС України) знаходився у підпорядкуванні Головного управління МВС України у Луганській області, відповідно до наказу МВС від 09.08.2012 №691 «Про затвердження Положення про Експертну службу Міністерства внутрішніх справ України».

Відповідно до Положення про НДЕКЦ при ГУМВС України у Луганській області, затвердженого наказом МВС від 05.02.2013 №97 начальник НДЕКЦ при ГУМВС України в Луганській області подає в установленому порядку керівництву УМВС пропозиції про призначення, переміщення та звільнення осіб рядового і начальницького складу, службовців і фахівців центру.

Відповідно до пункту 7 розділу 7 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, що затверджено постановою КМУ РСР від 29.07.1991 № 114, звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку проводиться: до підполковника міліції, підполковника внутрішньої служби виключно начальниками управлінь внутрішніх справ областей.

З огляду на вищезазначені правові норми, відповідач зауважує, що з кадрових питань (приймання, звільнення, переміщення) та обліку праці працівників (обліку днів відпустки) Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС України у Луганській області залежали на час спірних правовідносин від управлінсько-правових рішень керівника Головного управління МВС у Луганській області та його відповідних організаційно-розпорядних документів.

Доказом цього є наявний в матеріалах справи витяг з наказу ГУМВС України у Луганській області №173 о/с від 28.05.2015 за підписом начальника ГУМВСУ у Луганській області генерал-майора Науменко А.В. щодо звільнення позивача. Вказана копія наказу ГУМВСУ у Луганській області від 28.05.2015 №173 о/с була надана бухгалтерії відповідача не в день звільнення позивача, а з суттєвим запізненням, тому здійснити розрахунок при звільненні відповідач не мав можливості не зі своєї вини.

Наказ про звільнення позивача та довідка про кількість днів невикористаної відпустки були надані бухгалтерії в червні 2015 року. Розрахунок при звільненні, в тому числі суму премії за травень та компенсацію за 15 календарних днів відпустки, було виплачено у сумі 3462,61 грн (платіжне доручення від 19.06.2015 №142). Нараховано 3610,65 грн з урахуванням податків.

Стосовно виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зазначив, що відповідачем виплата одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби позивачу згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ була проведена 29.02.2016 в сумі 27562 грн. При цьому, важливою складовою для нарахування і виплати є вислуга років.

В наказі ГУ МВСУ у Луганській області від 28.05.2015 № 173 о/с про звільнення позивача запис про вислугу років відсутній. Лише 05.11.2015 ГУМВСУ у Луганській області здійснило облік вислуги років та внесли зміни в наказ №173 о/с. Доказом вказаного порушення є наявний в матеріалах справи наказ ГУМВСУ у Луганській області від 05.11.2015 №1394 о/с.

Тому, у зв`язку із затримкою ГУМВСУ у Луганській області проведення та підтвердження вислуги років позивачу у календарному обчисленні, це призвело до затримки відповідачем обчислення вислуги років у грошовому співвідношенні, та як наслідок запізнення виплати.

Крім того, в лютому 2016 року після надходження з МВС України, як особи, яка несе зобов`язання по сплаті вказаних коштів, відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня було переведено на особовий рахунок позивача суму одноразової грошової допомоги із утриманням податків. Тому відповідач вважає, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання щодо здійснення повного розрахунку із позивачем при звільненні, а тому підстав для задоволення не вбачається.

Стосовно невиплати винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції позивачу повідомив, що виплата винагороди за безпосередню участь в АТО здійснюється виходячи з розміру грошового забезпечення. Оскільки ГУМВСУ у Луганській області несвоєчасно надав свої організаційно-розпорядчі документи стосовно звільнення ОСОБА_1 та обліку його вислуги років, це в подальшому спричинило затримку обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення.

Виходячи з розміру грошового забезпечення, 31.08.2015 згідно платіжного доручення №232 від 28.08.2015 були виплачені кошти в сумі 18797,02 грн за період АТО з січня по травень 2015 року (нараховано 19600,65 грн) та 10.11.2015 згідно платіжного доручення №324 від 05.11.2015 були виплачені кошти в сумі 4477,60 грн за період проведення АТО за грудень 2014 року (нараховано 4597,12 грн).

Також зауважив, що позивачем невірно розраховано середньоденне грошове забезпечення, яке складає 131,07 грн замість 210,39 грн.

Одночасно із відзивом на позовну заяву відповідачем подано клопотання щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку для подання позовної заяви, оскільки позивач не навів належних доказів про поважність причини пропуску строку звернення до суду. Зазначив, що протягом 2018-2019 років ОСОБА_1 неодноразово звертався до Луганського НДЕКЦ МВС відповідно до Закону України «Про звернення громадян» з метою отримання відповідних документів, у тому числі про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме: заява від 26.07.2018 вх. №С-2 від 30.07.2018 про надання трудової книжки; заява від 28.08.2018 вх. №С-8 від 18.08.2018 щодо розміру грошового забезпечення при звільненні; заява від 19.09.2019 вх. №С-3 від 20.09.2019 про виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

На думку відповідача, вищенаведені листи свідчать про обізнаність ОСОБА_1 щодо діючого законодавства, що регламентує діяльність органів внутрішніх справ, а тому підстави для поновлення строку ОСОБА_1 звернення до суду - відсутні.

Ухвалою суду від 03.12.2019 відкрито провадження у даній справі, визначено розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін; питання про поновлення строку на звернення до суду залишено відкритим із вирішенням його під час розгляду справи по суті (а.с.1-3).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши клопотання позивача про поновлення строку на звернення до суду, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-74 КАС України, суд прийшов до такого.

Згідно з частинами першою та другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Частиною шостою статті 161 КАС України визначено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Відповідно до частини першої, шостої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

КАС України не пов`язує право суду поновити пропущений строк звернення до адміністративного суду з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Таким чином, у кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його поновлення, та робить висновок щодо поважності чи не поважності причин пропуску строку.

Клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду повинно містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості. Відповідно з цим, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 21.04.2003 по 28.05.2015, зокрема в НДЕКЦ при ГУ МВС України у Луганській області на різних посадах (05.11.2015 Луганський НДЕКЦ МВС України), звільнений згідно наказу ГУМВС України у Луганській області від 28.05.2015 № 173 о/с за п.64 «а» (за віком) (а.с.17).

Наказом ГУМВС України у Луганській області від 05.11.2015 №394 о/с внесено часткову зміну в пункт наказу від 28.05.2015 №173 о/с щодо звільнення ОСОБА_1 в частині обрахування вислуги років ОСОБА_1 , яка на день звільнення у календарному обчисленні складає 14 років 00 місяців 26 днів; загальна вислуга для призначення пенсії: 26 років 08 місяців 18 днів (а.с.18).

При цьому, у день звільнення ОСОБА_1 , відповідачем не здійснено остаточний розрахунок із позивачем, зокрема, нараховану, але не виплачену суму грошового забезпечення, вихідної допомоги ОСОБА_1 отримав 29.02.2016, що підтверджується випискою по картковому рахунку і не заперечується відповідачем (а.с.22).

В обґрунтування заявленого клопотання про поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду ОСОБА_1 посилається на відсутність у нього юридичної освіти (за фахом позивач є інженером-механіком). Також зазначає, що до вересня 2019 року він не знав про порушення своїх прав з боку відповідача, випадково ознайомився на сайті protocol.ua із постановою Верховного суду по справі №806/1551/17 від 01.03.2018 про стягнення колишнім поліцейським грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку із чим звернувся із відповідною заявою до в НДЕКЦ при ГУ МВС України у Луганській області та отримав відмову від 03.10.2019 №19/113/6-8382.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу встановлено наступне.

За статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Таким чином, про порушення своїх прав позивачу стало відомо з дня проведення із ним фактичного розрахунку, тобто 29.02.2016, з якого й розпочинається перебіг тримісячного строку для звернення ОСОБА_1 до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Натомість, позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою 14.11.2019, тобто після спливу визначеного тримісячного строку.

Відсутність у позивача юридичної освіти не може слугувати беззаперечною підставою для поновлення строку звернення до адміністративного суду, при тому, що позивачем не надано жодних доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Інших доводів щодо причин пропуску строку звернення до суду позивачем не наведено.

В свою чергу, заява ОСОБА_2 від 19.09.2019 на адресу відповідача із вимогою щодо сплати середнього грошового забезпечення за час затримки не може бути підставою для поновлення строку звернення до суду, оскільки вона була подана за спливом більше ніж трьох років з моменту фактичного розрахунку із ОСОБА_1 .

До того ж, суд звертає увагу, що заявою від 18.09.2018 за вх.№С-8 позивач звертався до відповідача про надання роз`яснень з приводу не включення до довідки для призначення пенсії та грошового атетстату щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням). У даній заяві ОСОБА_1 посилається на інформацію з довідок про грошове забезпечення, наданих 26.02.2016 № 19/113/5/1409 і 12.01.2017 №19/113/5/360 (а.с.74,75). Отже, про розмір свого грошового забезпечення при звільненні ОСОБА_1 був обізнаний з лютого 2016 року, тоді як до суду із позовом звернувся 14.11.2019 (а.с.74-75).

Суд зазначає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Слід зауважити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознак стабільності.

Непроінформованість позивача про порушення своїх прав через байдуже ставлення до них або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Вказаної правової позиції дотримується і Верховний Суд, зокрема, у постановах від 06.03.2019 по справі № 820/394/17, від 06.03.2019 по справі № 805/1985/18-а.

Відповідно до вимог частини 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно із пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, зокрема, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

На підставі викладеного, суд у відповідності до вимог статті 123 КАС України вважає, що підстави, вказані позивачем у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, є неповажними.

За таких обставин позовну заяву слід залишити без розгляду.

Керуючись статтями 122, 123, 183, 240, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, - залишити без розгляду.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяК.Є. Петросян