Справа № 420/3700/19
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2020-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2020 р.м. ОдесаСправа № 420/3700/19

Головуючий в І інстанції: Корой С.М.

Дата та місце ухвалення рішення: 07.10.2019 р. м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Турецької І.О.

за участю секретаря - Коваль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 111 від 12.06.2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.

Представником відповідача поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції згідно матеріалів особової справи № 2019ОD099 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що позивач - ОСОБА_1 24.05.2019 року звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 101 (61-63).

У вказаній заяві позивачем зазначено, що ОСОБА_1 просить його захистити по причині того, що у Камеруні громадянська війна між англомовним на франкомовним населенням, закриваються школи англомовних громадян, ґвалтують жінок та оскільки на півночі керує терористична група Боко-Харам, які вбивають сотні людей. Також у вказаній заяві позивач пояснив, що він шкодує щодо штампу в його паспорті «тимчасова посвідка на проживання», оскільки його зробили люди з поганими намірами.

Судом першої інстанції встановлено, що відносно позивача 27.05.2019 року проведено анкетування, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.87-93).

Так, в анкеті зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в Камеруні в м. Мбанга, є громадянином Камеруну, за національністю - камерунець, віросповіданням - римо-католик. З 18.09.2015 року одружений на громадянці України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також, в анкеті вказано, що родичами позивача з якими він підтримує зв`язок та які проживають в Камеруні є: батько - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_4 , сестри - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , брат - ОСОБА_7 .

Позивач зазначив, що країну громадянської належності він покинув вперше у вересні 2012 року, а вдруге у березні 2017 року, обидва рази на підставі візи.

Щодо причин виїзду з країни постійного проживання позивач зазначив, що його метою було навчання, яке згодом він не зміг продовжити. Після одруження у 2016 році в Камеруні почались проблеми між англомовним та французькомовним населенням. В Камеруні 10 регіонів з яких: 8 франкомовних та 2 англомовних. Англомовне населення пригнічується навіть у судах, так як правосуддя здійснюється державною мовою, якою є французька. Як вказав позивач, англомовні сепаратисти продовжують захоплювати міста та місто позивача - Мбанга знаходиться на кордоні з місцем, яке вже ними захоплене. Позивач повідомив, що його батьку, який працює в полі, вказівки щодо часу праці дають сепаратисти. Окрім того, повідомив позивач, сепаратисти ходять по будинках та збирають «данину», іноді 1-2 рази на місяць. Періодично викрадають дітей та просять викуп.

Позивачем в анкеті зазначено, що він не готовий повернутись до Камеруну, оскільки влада не вирішує вказані питання та забирає чоловіків до армії воювати з сепаратистами. Однак, вказав ОСОБА_1 , він не хоче воювати проти своїх братів.

Як зазначив ОСОБА_1 , сепаратисти також можуть примусити воювати на них.

Зважаючи на те, що в Камеруні небезпечно, позивач вказав, що не може туди повернутись.

Окрім того, під час анкетування позивач вказав, що ні він, ні його батьки не перебували в політичних, військових або громадських організаціях; ні він, ні члени його сім`ї не були причетними до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, про які вказав під час анкетування; до нього не застосовувались адміністративні заходи (арешт, затримання); він не притягався до кримінальної відповідальності; він не проходив строкову військову службу, не є військовозобов`язаним.

Крім цього, під час анкетування у позивача було з`ясовано походження підробленої посвідки на тимчасове місце проживання та ОСОБА_1 пояснив, що його було введено в оману.

Також судом першої інстанції встановлено, що 04.06.2019 року відповідачем була проведена співбесіда з позивачем, що підтверджується відповідним протоколом (а.с.138-147), в ході якої ОСОБА_1 повідомив, зокрема, що свій законний документ громадянина Камеруну він оформив ще легально в Одесі в 2014 році, однак, отримав його у 2015 році та при його оформлення жодних проблем не виникало. Причинами неможливості повернення до Камеруну позивач назвав громадянську війну та відсутність розвитку через неї.

Крім цього, ОСОБА_1 повідомив, що якщо сепаратисти дізнаються, що діти людей проживають у Європі, то можуть викрасти батьків та вимагати викуп.

Окрім того, позивач вказав, що причиною виїзду з України у 2016 році була необхідність в отриманні візи. ОСОБА_1 поїхав з Камеруну до Нігерії, так як в Камеруні немає посольства України.

Також, під час співбесіди позивач повідомив, що він бажає відкрити в Україні власний бізнес та заробити гроші і для цього йому потрібні гроші та легальне перебування.

Причинами звернення до територіального підрозділу ДМС під час співбесіди ОСОБА_1 зазначив, по-перше, те, що в його країні війна, по-друге, те, що він не має можливості залишитись в Україні легально, по-третє, його дружина хоче розлучення, а тому свідоцтво не буде дійсне.

12.06.2019 року з позивачем проведено додаткову співбесіду за результатами якої складено відповідний протокол (а.с.154-157).

За результатами вивчення матеріалів справи ОСОБА_1 , на підставі проведених анкетування та співбесід із вказаною особою, та вивчення наявних матеріалів особової справи, з урахуванням актуальної ІКП, провідним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області 12.06.2019 року складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту в Україні (а.с.161-167), у якому зазначено, що заява гр. Камеруну на установчі дані ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою, тобто відсутності умови, визначені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, у висновку вказано, що за результатами розгляду матеріалів особової справи шукача захисту можливо визначити, що він не переслідувався в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зокрема, відповідач зазначив, що під час звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, шукач захисту чітко вказав, що на території країни громадянської належності він не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання або політичних переконань (арк. 9 протоколу співбесіди від 04.06.2019 року). Також, по відношенню до заявника не застосовувалося фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Додатково, ані заявник, ані його близькі родичі не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій в регіоні постійного проживання або поза його межами (арк. 6 анкети від 27.05.2019 року).

В той же час, вказано у висновку, за результатами аналізу матеріалів клопотання шукача захисту було встановлено, що його історія переслідування є необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зокрема, наступні елементи вказують на необґрунтованість клопотання особи в контексті набуття міжнародного захисту в Україні, а саме:

- звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до територіального підрозділу ДМС відбулось 24.05.2019 року після тривалого нелегального перебування на території України;

- заявник здійснив спробу незаконної легалізації через посередників і отримав підроблену посвідку на тимчасове проживання в Україні (арк. 2 анкети від 27.05.2019 року), що вказує на навмисне порушення законодавства України та, що звернення до міграційної служби відбулося лише для легалізації;

- шукач захисту не надав жодних документальних доказів та не навів жодних обґрунтованих усних тверджень стосовно можливої небезпеки, яка може очікувати на нього у випадку повернення до країни громадянської належності;

- звернення до територіального підрозділу ДМС обумовлено першочерговою потребою у легалізації на території України, про що свідчить тривале нелегальне перебування на території України та порушення норм українського законодавства, що вказує на необґрунтованість побоювань зазнати переслідувань у країні громадянської належності та першочергову потребу саме у міжнародному захисті. Додатково, зазначена інформація підтверджується усними твердженнями, наданими заявником під час процедури набуття міжнародного захисту: фігурант бажає спочатку знаходитись на території легально, а потім вже відкрити бізнес в нашій країні (арк. 10 протоколу співбесіди від 04.06.2019 року);

- елемент дискримінацій та переслідувань з приводу належності до етнічної групи «баміліке» не приймається територіальним підрозділом ДМС, адже відповідно до інформації наданої заявником (арк.6 анкети від 27.05.2019 року) начебто дискримінація відбувалася два рази, а саме йому було відмовлено в проході на роботу, але через близький зв`язок з вищим керівництвом все владналось та більше не виникало повторних випадків (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 12.06.2019 року);

- фігурант легально, вільно та безперешкодно вибув вдруге з країни громадянської належності в березні 2017 року. Елемент легального виїзду особи з Камеруну до України з використанням паспортного документу для виїзду за кордон та оформлення візи у Посольстві України в Нігерії вказує на відсутність елементу переслідування з боку держави. Шукач захисту вільно займався оформленням документів задля виїзду з країни громадянської належності та проживав протягом двох тижнів в м. Дуала. Також, заявник мав змогу допомагати сестрі в магазині (арк. 8 протоколу співбесіди від 04.06.2019 року, арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 12.06.2019року);

- шукач захисту активно підтримує зв`язок із сім`єю, яка залишилася в Камеруні за допомогою месенджера, що свідчить про наявність засобів для комунікацій: телефонів та Інтернету (акр. 3 анкети від 27.05.2019 року);

- вільний легальний виїзд з країни громадянської належності та можливість протягом місяця займатись оформленням документів з метою продовження навчання за кордоном свідчить про відсутність кримінальних переслідувань та виїзд з метою отримання освіти.

Також, у висновку зазначено, що шукачу захисту невідома інформація стосовно можливих погроз, характеру та обставин ймовірної небезпеки, яка може очікувати на нього у випадку повернення на Батьківщину. В твердженнях шукача захисту з вищезазначеного приводу міститься низка розбіжностей, які він не зміг належним чином обґрунтувати, що суттєво знижує рівень довіри до його заяви в цілому.

Так, як вказано у висновку від 12.06.2019 року, заявник не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення до країни громадянської належності. Заявникові невідома інформація стосовно обставин його можливого розшуку з боку сепаратистів, він не отримував погроз як до виїзду, так і після виїзду з території Камеруну. Натомість, як спостерігається з матеріалів особової справи шукача захисту, його родина залишилася проживати в Камеруні, батько працює на полі, сестра та брати проживають в м. Дуала та не зазнають ніяких проблем з проживанням та заявник особисто повідомив про задовільну ситуацію в регіоні (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 12.06.2019 року), сестра також продовжує свою діяльність по роботі в магазині (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 12.06.2019 року). Додатково встановлено, що основоположні права та свободи заявника не порушувалися на території країни громадянської належності, він ніколи не був причетний до насильницьких зникнень або викрадень на Батьківщині (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 12.06.2019 року), та заявника ніколи не звинувачували у порушенні соціальних або моральних норм на території Камеруну. Також він не звертався за захистом до сусідніх країн.

У висновку вказано, що як повідомляє заявник, військовий конфлікт на території країни громадянської належності виник в 2016 році (арк. 4 анкети від 27.05.2019 року), однак заявник вирішив повернутися на Батьківщину у 2017 році для оформлення нової візи, що свідчить про факт налагодженої безпечної ситуації та відсутність безпосередніх погроз. Повідомлена обставина стосовно збройного конфлікту в певних частинах Камеруну не визнається в якості причини неможливості повернення на Батьківщину. Під час проведення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник не навів доказів або обґрунтованих тверджень стосовно можливості зазнати загрози для себе у зв`язку із вищезазначеною обставиною. Також у шукача захисту не виникало проблем з належним спілкуванням з місцевим населенням на території країни громадянської належності (арк. 8 протоколу співбесіди від 04.06.2019 року), мав можливість вільного виїзду та повернення на Батьківщину, можливість безперешкодного отримання роботи на території країни громадянської належності (арк. 4 анкети від 27.05.2019 року), що свідчить про відсутність дискримінації заявника за вищезазначеною ознакою на території країни громадянської належності.

Таким чином, вказано у висновку, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Камеруну з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянської належності шукача захисту можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні, згідно з визначенням п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконанням вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Ані заявник, ані його близькі родичі також не зазнавали свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження, а саме насильницьких зникнень, викрадань, сумарних та позасудових страт, примусових переміщень та застосування тяжкої або забороненої зброї проти цивільного населення.

Приймаючи до уваги вказаний висновок, на підставі ч.ч. 4, 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», 12.06.2019 року відповідачем прийнято наказ № 111 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.170).

Не погодившись з наказом № 111 від 12.06.2019 року, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що ГУДМС України в Одеській області було вжито всіх заходів для встановлення обставин, за якими громадянин Камеруну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся із заявою про надання йому статусу біженця та прийнято обґрунтоване рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та воно прийняте з урахуванням всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, а тому, суд першої інстанції не знайшов підстав для його скасування та задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції з огляду на викладене.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Так, згідно ч. 1 ст. 5 вказаного Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до ч. 1 ст. 8 цього ж Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

За правилами ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З наведеного вбачається, що підставами для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидно необґрунтованість заяви, особи яка звернулась за захистом, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

При цьому, слід враховувати, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Колегія суддів зазначає, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

В свою чергу, згідно п.п. 4, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Однак, як у ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, так само і в позовній заяві та в апеляційній скарзі, позивачем не зазначено та не надано ніяких аргументованих пояснень та доказів щодо загрози переслідування на батьківщині, які б послужили причиною його звернення до міграційної служби, та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати права позивача від дискримінації та переслідувань.

Натомість, як в анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також під час співбесіди щодо уточнень анкетних даних в міграційній службі, позивач зазначив, що будь-яких переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань з боку, як державних органів, так і недержавних угрупувань він не зазнав.

Позивач ніколи не перебував членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, та не зазначив про утиски відносно нього на батьківщині за релігійною чи гендерною ознакою.

В цілому позивач не приховує, що прибув до України вперше ще в 2012 році легально на підставі візи з метою навчання, проте, навчання не закінчив через брак коштів.

В березні 2017 року позивач легально, вільно та безперешкодно вибув вдруге з країни громадянської належності також на підставі візи.

З 06.04.2017 року позивач перебував на території України нелегально.

Постановою від 24.05.2019 року ПН МОД № 007331 на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн. відповідно до ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративне правопорушення за проживання без документів на право проживання з 06.04.2017 року.

Саме у зв`язку із притягненням позивача до адміністративної відповідальності останній 24.05.2019 року подав заяву про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Тобто, позивач , в порушення вимог ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не звертався за міжнародним захистом до ГУДМС України в Одеській області більше ніж 6 років після прибуття в Україну у 2012 році та близько двох років після прибуття до України вдруге у 2017 році.

При цьому, як в ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача, так само і в позовній заяві та апеляційній скарзі, позивачем не зазначено, що йому перешкоджало раніше звернутись до міграційної служби із заявою про надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ці обставини вказують на необґрунтованість ймовірних побоювань позивача зазнати переслідування у країні громадянської належності та на відсутність першочергової потреби саме у міжнародному захисті.

Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів причини звернення позивача вказані в заяві та свідчить про те, що дане звернення до ГУДМС України в Одеській області обумовлене лише потребою у легалізації на території України після застосування до нього адміністративного штрафу.

Обставини щодо звернення позивача до ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, саме з метою легалізації свого перебування на території України підтверджується і наданими позивачем поясненнями під час проведених відповідачем з ним співбесід, згідно яких позивач чітко вказав на те, що бажає легалізувати своє перебування в Україні з метою заняття власним бізнесом.

Також, колегія суддів враховує, що пунктами 99-100 глави ІІ Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Проте, відповідачем вірно вказано на те, що про відсутність утисків з боку представників державних органів країни громадської належності додатково свідчить обставина безперешкодного отримання позивачем паспортного документа. Позивач мав на руках національний паспорт та двічі покидав країну громадянської належності легально, без будь-яких перешкод з боку, як державних органів, так і недержавних угрупувань.

Окрім того, незважаючи на висловлене небажання заявника повернутися до країни громадянської належності у зв`язку із імовірною загрозою його життю та безпеці на батьківщині, позивач у 2016 році повернувся до Камеруну, де ним у 2017 році були оформлені документи для виїзду до України, що свідчить про користування захистом країни громадської належності.

Позивачем не вказано жодного факту, який би можливо було розцінювати, як відмову в захисті країни громадянської належності.

Також, як в ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання йому статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, так і в ході судового розгляду справи, позивачем не зазначено та відповідно не надано жодних доказів, що свідчать про реальні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Що стосується посилань позивача на елемент дискримінації та переслідувань на батьківщині з приводу його належності до етнічної групи «баміліке» колегія суддів зазначає, що будь-яких обґрунтованих пояснень в чому така дискримінація та переслідування виразились позивачем не вказано. Позивач лише зазначає, що дискримінація відбулась при прийомі його на роботи, однак, після спілкування з вищим керівництвом все владналось та більше не виникало повторних випадків.

Окрім цього, колегія суддів враховує, що родичі та члени сім`ї позивача знаходяться на даний час в Камеруні та позивачем не повідомлялося про їх утиски за ознаками їх приналежності до «баміліке» на теперішній час.

За матеріалами особової справи не спостерігається фактів із підтверджуючими доказами переслідування заявника в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Зазначене у своїй сукупності свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації, оскільки він бажає стабільно жити в Україні, соціально інтегруватись. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно наголошено, що позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Камеруні. Твердження позивача в позові щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Камеруні є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину чи переслідування його родичів.

Заявлена позивачем у його заяві, під час анкетування та співбесіди інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Камеруні його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

При вирішенні даної адміністративної справи, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції також вірно враховано, що позивач здійснив спробу незаконної легалізації через посередників і отримав підроблену посвідку на тимчасове проживання в Україні, про що ним було повідомлено при анкетуванні 27.05.2019 року, що також вказує на порушення законодавства України та що звернення до міграційної служби відбулося лише з метою легалізації.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факту переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Відносно додаткової форми захисту, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно зазначено, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визнав обґрунтованим висновок відповідача про те, що з пояснень позивача та матеріалів його особової справи вбачається відсутність побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а так само відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в регіоні попереднього постійного проживання через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальногопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини згідно п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тобто, подана позивачем заява є очевидно необґрунтованою.

Посилання позивача в поданій апеляційній скарзі на те, що відповідач не дослідив в повній мірі рівень небезпеки в країні походження позивача, який існував станом на час прийняття спірного рішення, колегія суддів вважає безпідставними. Так, зокрема, як вбачається з наявного в матеріалах справи висновку про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, відповідачем враховувалась інформація щодо країни походження позивача, водночас, на думку останнього, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, яка підлягає дослідженню та оцінюванню, не дала відповідачу підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності. Також, аналізуючи ситуацію в країні походження позивача, відповідачем було встановлено відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в регіоні попереднього постійного проживання через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальногопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що перевірка фактів, обставин та підстав, зазначених позивачем у заяві про надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, проводилась відповідачем на основі всебічного вивчення та оцінки всіх документів і матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, та з дотриманням вимог національного законодавства, актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини, відповідачем цілком правомірно було прийнято оскаржуване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підстави для скасування цього рішення відсутні.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними висновками суду апеляційної інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Одночасно колегія суддів вважає можливим зазначити, що за ознаками, визначеними пунктом 20 частини 1 статті 4 КАС України, дана справа віднесена до категорії справ незначної складності в розумінні частини 6 статті 12 КАС України.

Обставини, які є критерієм для віднесення справи до категорії таких, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у розумінні частин 3 та 4 статті 12 КАС України, а також випадки, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України, відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що постанова оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 28.01.2020 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька