Справа № 400/3470/19
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2020-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

30 січня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/3470/19

Суддя-доповідач П`ятого апеляційного адміністративного суду Шевчук О.А., розглянувши можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.12.2019 р. у справі № 400/3470/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України , Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про визнання дій протиправними тм зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.12.2019 р. в задоволенні позову відмовлено.

На зазначене рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Зазначена апеляційна скарга не відповідає вимогам Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки викладена російською мовою.

Так, відповідно до ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

Приписи ст. 15 КАС України визначають, що судочинство і діловодство в адміністративних судах проводиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасників процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

Крім того, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 1999 року у справі №10-рп/99, українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (ч. 5 ст. 10 Конституції України).

У рішенні "Менцен проти Латвії" (заява № 71074/01) Європейський суд з прав людини зазначив: "… що свобода використання мови як така не є однією з прав і свобод, які регулюються Конвенцією. Загальновизнаним є те, що не існує жорсткої лінії розмежування мовної політики від сфери, охопленої Конвенцією, а захід, вжитий в рамках такої політики, може стосуватися одного або декількох положень Конвенції. Разом з тим, фактом залишається те, що, за винятком конкретних прав, передбачених статтями 5 § 2 та 6 § 3 (a), (e), Конвенція сама по собі не гарантує права на використання певної мови при комунікації з органами державної влади або право отримувати інформацію вільно обраною мовою. Отже, за умови поваги до прав, захищених Конвенцією, кожна Висока Договірна Сторона має право регулювати та встановлювати зобов`язання щодо використання своєї офіційної мови або мов у документах, що посвідчують особу та інших офіційних документах.

Суд також зазначає, що більшість Високих Договірних Сторін вирішили надати одній або декільком мовам статус офіційної або державної мови та закріпити їх як такі у своїх відповідних конституціях. Таким чином, Суд визнає, що державна мова для цих держав є однією з фундаментальних конституційних цінностей, подібних до території, державного устрою та національного прапору. Мова жодним чином не є абстрактним поняттям. Вона нерозривно пов`язана з тим, як її фактично використовують носії. Отже, зробивши мову своєю офіційною, держава принципово зобов`язується гарантувати своїм громадянам право використовувати цю мову як для передачі, так і для отримання інформації без перешкод не лише в особистому житті, але й у спілкуванні з органами влади. На думку Суду, насамперед, з цієї точки зору слід враховувати заходи, спрямовані на захист певної мови. Іншими словами, уявлення про державну мову - це наявність певних суб`єктивних прав для носіїв цієї мови".

Згідно ч. 4 ст.15 КАС України учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Тобто, суд зазначає, що у відповідності до ч. 4 ст.15 КАС України використання рідної мови або мови якою вільно володіють гарантується учасниками судового процесу в ході розгляду справи лише щодо тих дій, що викладені в зазначеній статті, а саме: робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція міститься в ухвалі Верховного суду від 31 липня 2019 року по справі № №520/4508/19.

Таким чином Кодексом адміністративного судочинства України не передбачена можливість подання апеляційних скарг не державною мовою.

Оскільки, ст. 10 Конституції України визначено, що державною мовою України є українська мова то відповідно до вказаних вимог закону, апеляційна скарга має бути викладена українською мовою.

Частиною 2 ст.298 КАС України встановлено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 296 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Оскільки, апелянтом апеляційну скаргу подано російською мовою, що не передбачено Кодексом адміністративного судочинства України, апеляційна скарга підлягає залишенню без руху з наданням апелянту часу для подання апеляційної скарги до суду українською мовою.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 169, 296, 298 КАС України, суддя

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без руху.

Надати апелянту десять днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків поданої апеляційної скарги.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що у разі не усунення зазначених недоліків апеляційної скарги, відповідно до ст.169 КАС України апеляційна скарга буде повернута скаржнику.

Ухвала у касаційному порядку не підлягає оскарженню.

Суддя-доповідач: Шевчук О.А.