Справа № 160/9645/19
Суддя: Маковська Олена Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 січня 2020 року Справа № 160/9645/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіМаковської О.В.
за участі секретаря судового засіданняДубовика Г.Е.
позивача представника позивача представника відповідача треті особи ОСОБА_1 ОСОБА_2 не з`явився не з`явились
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради з реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб в особі Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади з реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпро ради та ОСОБА_3 про скасування рішення та забов`язання вчинити дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовними вимогами до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради з реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб в особі Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади з реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпро ради та ОСОБА_3 про:
- скасування Рішення Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 05.08.2019 б/н про відмову у знятті з реєстрації місця проживання: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
- зобов`язання Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зняти з реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язання Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради здійснити реєстрацію ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 .
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05.08.2019 позивач звернулась до відповідача з заявою про зняття з реєстрації місця проживання її особисто та неповнолітніх дітей, у зв`язку з вибуттям з адреси АДРЕСА_1 на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Зняття з місця реєстрації обумовлено необхідністю проведення реєстрації місця проживання за новою адресою. На думку позивача, нею до заяви додано всі необхідні документи.
Проте, відповідачем було відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання з посиланням на п.26 Постанови КМУ від 02.03.2016 №207 та ст.160 Сімейного кодексу України.
Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся за захистом порушеного права до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.11.2019 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Розгляд справи призначено на 10.12.2019.
В судові засідання представник відповідача та треті особи не з`являлись, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Від представника третьої особи - органу опіки та піклування надійшла заява про проведення судового засідання без його участі.
В судових засіданнях позивачем та її представником були надані пояснення по суті позовних вимог.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Дніпропетровський окружний адміністративний суд встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження видано 02.03.2013 (міститься в матеріалах справи) та неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про народження видано 07.09.2010 (міститься в матеріалах справи).
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що батько малолітньої дитини ОСОБА_4 - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіє свідоцтва про смерть від 30.11.2017.
Позивач разом зі своїми дітьми зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою в копії паспорту позивача та копіями картки реєстрації особи на дітей, які наявні в матеріалах справи.
В 2018 році ОСОБА_1 придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу від 18.10.2018, зареєстрованого в реєстрі за №920. Право власності на квартиру за позивачем підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що наявний в матеріалах справи.
ОСОБА_1 05.08.2018 звернулась до відповідача із заявами про зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 себе та своїх дітей, що підтверджується копіями відповідних заяв.
Проте, відповідачем відмовлено зняття з реєстрації місця проживання на підставі п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 №207, що підтверджується відповідними записами на зворотній сторінці заяв позивача.
Позивач просить визнати протиправними та скасувати рішення відповідача про відмову у знятті з реєстрації місця проживання щодо себе та своїх дітей та зобов`язати відповідача зареєструвати місце проживання позивача та її дітей за адресою: АДРЕСА_2 , посилаючись на те, що відсутність письмової згоди одного з батьків не повинна бути перешкодою для реєстрації місця проживання дітей за адресою іншого з батьків, оскільки відсутність реєстрації місця проживання малолітніх дітей за місцем їх фактичного проживання суперечить інтересам дітей та суттєво обмежує реалізацію їх прав, які гарантовані Конституцією України та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, право на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист.
Обґрунтовуючи відсутність письмової згоди батька ОСОБА_4 та батька ОСОБА_5 позивач в судовому засіданні зазначила, що шлюб з першим чоловіком - ОСОБА_3 розірвано, що підтверджується відповідним рішенням суду, позивачці не відомо його місце знаходження, долею дитини батько не цікавиться, на телефонні дзвінки не відповідає, тим самим від виховання дитини самоусунувся.
Щодо отримання згоди від батька другої дитини ( ОСОБА_4 ), то позивач зазначила, що її батько - ОСОБА_6 помер в листопаді 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть.
Заслухавши представника позивача, який брав участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку про наступне.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п.26 Правил реєстрації місця проживання, для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, зокрема: заяву за встановленою формою; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника /співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків /одного з батьків або законного представника/ представників).
Згідно ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.
Пунктом 26 Правил реєстрації місця проживання передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.
Орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації.
Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику (п.11 Правил № 207).

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України (ч.5 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 №44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-XII, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У відповідності до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Також ч.2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні «Хабровські проти України» від 17.01.2016 суд зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному "дотриманню" права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому; та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду.

Також і суд послідовно встановлював, що позитивний обов`язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз`єднатися з їхніми дітьми, та обов`язок національних органів вживати таких засобів. Проте обов`язок національних органів вживати таких засобів не є абсолютним, оскільки возз`єднання одного з батьків із дітьми, які певний час проживали разом з іншим із батьків, може не відбутися відразу, а може вимагати підготовчих заходів. Будь-який обов`язок застосовувати примус у цій сфері повинен обмежуватися, оскільки повинні враховуватися інтереси та права і свободи усіх причетних, а конкретніше - слід чинити в найкращих інтересах дитини та з дотриманням її права за статтею 8 Конвенції.

У справах, пов`язаних з виконанням рішень у сфері сімейного права, суд неодноразово встановлював, що вирішальним є те, чи вжили національні органи усіх необхідних для сприяння виконанню заходів, що можуть обґрунтовано вимагатися за особливих обставин кожної справи. Розглядаючи питання про те, чи становило невиконання рішення суду недотримання права заявника на повагу до сімейного життя, суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні, як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства».

Відповідно до статті 18 вказаного Закону, держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Як встановлено статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Відповідно до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України).

Як визначено частиною 1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Крім того, приписами ст. 156 Житлового кодексу України передбачено право на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, без згоди інших співвласників житлового приміщення.

З аналізу викладеного, суд приходить до висновку, що при вирішенні питання про застосування підзаконного нормативного акту, який підлягає застосуванню у спірних відносинах, необхідно зважати також на забезпечення справедливого балансу між обмеженнями, встановленими цим законодавством, та необхідністю дотримання прав, свобод та інтересів особи, в даному випадку, малолітньої дитини.

Проте, як встановлено судом у ході судового розгляду справи, відповідач, відмовляючи позивачу у знятті з реєстрації місця проживання її особисто та її дітей, з підстав відсутності згоди батька кожної з дитини, діяв без урахування інтересів дитини, як це визначено вимогами Конвенції про права дітей та Закону України «Про охорону дитинства».

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що зазначені рішення відповідача у спірних відносинах не можуть бути визнані правомірними, оскільки вони прийняті без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з використанням повноважень не з тією метою, з якою вони надані, а тому такі рішення відповідача є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, відзиву на позов не надав, правомірності своїх дій при прийняття спірних рішень не довів.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 77, 94, 241-246, 250, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради з реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб в особі Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади з реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпро ради та ОСОБА_3 про скасування рішення та забов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Рішення б/н від 05 серпня 2019 року Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про відмову у знятті з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 .

Зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зняти з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати протиправним та скасувати Рішення б/н від 05 серпня 2019 року Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про відмову у знятті з реєстрації місця проживання неповнолітньої ОСОБА_4 .

Зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зняти з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 неповнолітню ОСОБА_4 .

Зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зареєструвати місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати протиправним та скасувати Рішення б/н від 05 серпня 2019 року Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про відмову у знятті з реєстрації місця проживання неповнолітнього ОСОБА_5 .

Зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зняти з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 неповнолітнього ОСОБА_5 .

Зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зареєструвати місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 14.01.2020.

Суддя О.В. Маковська