Справа № 640/450/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

28 січня 2020 року м. Київ № 640/450/20

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючої судді Клочкової Н.В., ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї матеріалами

ОСОБА_1

до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб,

третя особа без самостійних вимог на предмет спору

публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

про стягнення суми інфляційних збитків та 3% річних

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - відповідач), адреса: 04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 17, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (надалі - третя особа), адреса: 01014, місто Київ, бульвар Дружби Народів, будинок 38, в якій позивач просить:

- стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1 ) інфляційні збитки в розмірі 439130,99 грн та 35 річних в розмірі 144755,89 грн, що разом становить 583886,88 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що 03 березня 2015 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого остання отримала спадщину після смерті ОСОБА_2 у вигляді вкладів та грошових коштів, які розміщені на банківських рахунках, відкритих на ім`я померлого в публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», на загальну суму 1484052,91 грн.

В подальшому, як вказано у позовній заяві, позивач зверталась до Кадирова В.В. (уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб) з відповідними заявами щодо надання інформації про порядок отримання коштів, про черговість виплат Фондом, про включення суми до кредиторських вимог, на які отримувала відповіді, в тому числі, й щодо того, що вона не є кредитором Банку.

З вказаними твердженнями позивач не погоджується, вважає, що спірні правовідносини є зобов`язальними, а тому тягнуть за собою, за доводами позивача, застосування положень статей 611, 625 Цивільного кодексу України та частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», які відповідальності за порушення зобов`язання.

Крім того, позивач послалась на те, що її було включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів Банку до четвертої черги на загальну суму акцептованих вимог 1484052,91 грн.

Враховуючи, що сума відшкодування за вкладом не виплачена, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума інфляційних збитків у розмірі 439130,99 грн та трьох відсотків річних у розмірі 144755,89 грн, у зв`язку з чим звернулась до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 та додані до неї матеріали, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Пунктами 1 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно - правовий спір.

Згідно з абзацом 2 пункту 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

У відповідності до пункту 7 частини 1 тієї ж статті, суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Тобто, вказані норми свідчать про те, що визначальною ознакою адміністративної справи є наявність у однієї із сторін спору статусу суб`єкта владних повноважень, такий суб`єкт у спірних правовідносинах по відношенню до інших осіб має здійснювати саме публічно - владні управлінські функції, які б виникали на основі законодавства.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Тобто, адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про визнання протиправними дій Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, проте, лише у випадку, якщо Уповноважена особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснює у даних правовідносинах публічно - владні управлінські функції і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

При цьому, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI (надалі - Закон України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI) встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, установлених цим Законом. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, зокрема, здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку (пункт 8 частини 2 статті 4 цього Закону).

Уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку (пункт 17 частина 1 статті 2 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI).

Частиною 1 статті 30 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452 - VI передбачено, що Фонд здійснює регулювання діяльності банків шляхом:

1) прийняття в межах своїх повноважень нормативно-правових актів, обов`язкових до виконання банками;

2) здійснення контролю за виконанням зобов`язань банків у зв`язку з їх участю в системі гарантування вкладів фізичних осіб;

3) виведення неплатоспроможних банків з ринку;

4) в інших формах, передбачених цим Законом.

Отже, Законом України від 23 лютого 2012 року №4452 - VI врегульовано декілька груп правовідносин, пов`язаних із регулюванням діяльності банків, а саме:

- правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відшкодування за вкладами,

- відносини між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Пунктом 16 частини 1 статті 2 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452 - VI передбачено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а згідно з пунктом 6 частини 1 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 35 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452 - VI, тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків Фонд здійснює через призначену виконавчою дирекцією уповноважену особу Фонду.

Відповідно до частини 1 статті 34 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452 - VI Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Згідно з частиною 1 статті 36 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452 - VI, з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Так, з позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що предметом спору є стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних, нарахованих на суму 1484052,91 грн, які є акцептованими кредиторськими вимогами.

Наведене свідчить, що спірні правовідносини виникли, у зв`язку з невиплатою позивачу її акцептованих вимог та, за її доводами, інфляційних збитків, трьох відсотків річних, які нараховуються відповідно до вимог цивільного законодавства.

Тобто правовідносини, які виникли між сторонами (суб`єктами господарювання), випливають виключно з правовідносин, пов`язаних з порушенням, на думку позивача, договірних зобов`язань, а отже, спір між ними виник не у зв`язку із виконанням або невиконанням суб`єктом владних повноважень публічно - владних управлінських функцій. в тому числі, делегованих.

При цьому, слід звернути увагу, що зазначені повноваження відповідача не пов`язані із прийняттям нормативно-правових актів, обов`язкових до виконання банками, або з виконанням зобов`язань у зв`язку із участю в системі гарантування вкладів фізичних осіб.

Таким чином, ненарахування та невиплати інфляційних збитків та трьох відсотків річних на акцептовану суму кредиторських вимог позивача не є реалізацією владно-управлінських функцій суб`єктом владних повноважень на основі законодавства.

В той же час, частиною 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З урахуванням приписів Закону України №4452 - VI від 23 лютого 2012 року, яким врегульоване питання виведення неплатоспроможного банку з ринку, спір у справі між сторонами виник поза межами публічно-правових правовідносин, а отже віднесений до юрисдикції відповідного місцевого загального суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

З аналізу наведених вище норм слідує, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від основного принципу господарського судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини 1 статті 6 вищезгаданої Конвенції.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 6 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

З урахуванням встановлених вище обставин суд приходить до висновку, що спір між ОСОБА_1 та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не відноситься до юрисдикції Окружного адміністративного суду міста Києва, а отже наявні підстави для відмови у відкритті провадження у справі.

Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції відповідного місцевого загального суду.

Керуючись статтями 160-162, частинами 1, 6 статті 170, статтею 241-243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

1. У відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних - відмовити.

2. Роз`яснити ОСОБА_1 , що повторне звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

3. Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції відповідного місцевого загального суду.

4. Копію ухвали разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами надіслати особі, що звернулась із позовною заявою.

Ухвала набирає законної сили згідно статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Клочкова