Справа № 580/2864/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/2864/19 Суддя (судді) першої інстанції: В.А. Гайдаш
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів: Ісаєнко Ю.А., Собківа Я.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року

у справі №580/2864/19 (розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області

про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (надалі - відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо не зарахування стажу роботи позивача за період з 16.04.1991 по 18.05.2011 на малому підприємстві "Тясмин", м. Чигирин, Черкаська область;

- зобов`язати відповідача зарахувати до трудового (страхового) стажу позивача частину періоду його роботи на посаді директора малого підприємства "Тясмин", м. Чигирин, а саме з 16.04.1991 по 31.12.2003.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем в протиправно не зарахував стаж роботи позивача на Малому підприємстві "Тясмин" (надалі - МП "Тясмин"), м. Чигирин, Черкаська область, оскільки трудова книжка останнього містить усі необхідні відомості, що підтверджують право позивача на призначення пенсії за віком.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Апелянт зазначає, що наявність запису в трудовій книжці дає право відповідачу про зарахування відповідного стажу для призначення пенсії за віком.

Крім того, апелянт зазначає, що останній просив суд першої інстанції зобов`язати відповідача зарахувати до трудового (страхового) стажу частину періоду його роботи на посаді директора МП "Тясмин" з 16.04.1991 р. по 31.12.2003 р., проте судом першої інстанції не було враховано вимоги позивача та безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав того, що даний період не підтверджується архівною довідкою про заробітну плату.

Відповідачем подано відзив (заперечення) на апеляційну скаргу в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 28.05.2019 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив призначити йому пенсію за віком відповідно до пункту 1 частини 2. статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Листом від 02 липня 2019 року №59612/03-22 відповідача повідомив позивача про відмову в призначенні пенсії за віком, оскільки згідно листа Трудового архіву підрозділу комунального підприємства "Єдиний розрахунковий центр" Чигиринської міської ради від 25.06.2019 №34, документи від припиненого малого підприємства "Тясмин" в трудових архів не надходили. У відповідача відсутні докази того, що вказане підприємство сплачувало за позивача страхові внески за період 16.04.1991 року по 18.05.2011 року.

Позивач вважаючи порушеними свої права відповідачем, звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що факт сплати страхових внесків позивачем у період 16.04.1991 року по 18.05.2011 року не підтверджено, відсутні правові підстави для врахування до його загального страхового стажу період його роботи на посаді директора Малого підприємства "Тясмин" ().

Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних в частині.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями частини 1 статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Тобто підставою для призначення чи перерахунку пенсії є відповідна заява пенсіонера.

Згідно з п. 4.1 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійний фонд України від 25.11.2005 N 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою. Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів. Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію.

Умови і порядок призначення, перерахунку і виплати пенсій встановлюються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та іншими законами України.

Приписами частини 1 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV (надалі - Закон №1058-IV) визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Нормами частини 2, 4 статті 24 Закону №1058-IV, визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до абзацу 1, 5 частини першої статті 40 Закону №1058-IV, для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Згідно частини 1 статті 44 Закону №1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно зі положеннями статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.91 №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом 2 пункту 2.1. розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (із змінами), до заяви про призначення пенсії за віком додають, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637.

Довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами (пункт 2.10 Порядку).

Пунктом 2.1 Порядку за бажанням пенсіонера у період до 01 січня 2016 року ним може подаватися довідка про заробітну плату до 01 липня 2000 року із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 18.05.2011 внесено запис №4000381 щодо припинення юридичної особи - Малого підприємства "Тясмин" ().

Крім того, з витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 18.05.2011 вбачається, що ОСОБА_1 - голова комісії з припинення або ліквідатор.

Згідно листа Трудового архіву підрозділу комунального підприємства "Єдиний розрахунковий центр" Чигиринської міської ради від 25.06.2019 року №34, документи від припиненого малого підприємства "Тясмин" в трудових архів не надходили.

Колегія суддів звертає увагу, що на позивача, як на (директора) голову ліквідаційної комісії МП "Тясмин" покладено обов`язок про передачі всіх документів даного підприємства до архіву, а отже позивач своєю бездіяльністю під час ліквідації підприємства самостійно позбавив себе на отримання соціальних гарантій.

Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, що підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

Статтею 113 Закону №1058-IV передбачено, що держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат.

На підставі частини 1 статті 16 Закон №1058-IV застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо.

З цим правом кореспондується обов`язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески (п. 6 ч. 2 ст. 17 Закону) незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 20 Закону).

Пунктом 1 частини другої статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (надалі - Закон №2464-IV) встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до статті 4 Закону №2464-IV платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно статті 26 Закону №2464-IV посадові особи платників єдиного внеску несуть адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення порядку нарахування, обчислення і строків сплати єдиного внеску.

Таким чином, обов`язок щодо сплати єдиного внеску покладено саме на МП "Тясмин", яке здійснило нарахування внесків та утримання його із заробітної плати позивача.

Колегія суддів зазначає, що, фактично, внаслідок невиконання МП "Тясмин" (директором, якого був позивач) обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України, позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві.

Щодо посилання апелянта, що судом першої інстанції не було враховано вимоги позивач про зобов`язання відповідача зарахувати до трудового (страхового) стажу частину періоду його роботи на посаді директора МП "Тясмин" з 16.04.1991 р. по 31.12.2003 р., колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, що відповідачем зараховано позивачу загальний стаж в період з 15.07.1976 року по 11.06.1991 рік, який становить 11 років 10 місяців, а період стажу по трудовій книжці з 16.04.1991 року по 31.12.2003 рік становить 12 років 6 місяців 16 днів.

Колегія суддів звертає увагу, що страховий стаж позивача з 15.07.1976 року по 31.12.2003 рік становить 24 роки 4 місяці 16 днів, при цьому Законом N 1058-IV чітко визначено, що починаючи з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року страховий стаж повинен бути не менше 26 років.

З аналізу матеріалів справи та норм права вбачається, що позивачу станом на час звернення до відповідача з заявою про призначення пенсії не вистачає страхового стажу, який би становив 26 років.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, що однією із позовних вимог позивача є визнання протиправними дій відповідача щодо не зарахування стажу роботи позивача за період з 16.04.1991 р. по 18.05.2011 р. на малому підприємстві "Тясмин", м. Чигирин, Черкаська область, які судом першої інстанції розглянуто та надано належну оцінку, а в частині позовних вимог про зобов`язання вчинити певні дії, вони є похідними, а отже - не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не бере до уваги посилання позивача на постанову Верховного Суду від 27 лютого 2018 року по справі №627/885/17, оскільки в даній позиції спір виник з підстав того, що час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах, а в даній справі наявний інший спір, а саме, відсутність даних про факт сплати страхових внесків позивачем у період 16.04.1991 по 18.05.2011 р.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

Я.М. Собків