Справа № 480/3965/19
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2020-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 р.Справа № 480/3965/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Чалого І.С. , Рєзнікової С.С. ,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

представника позивача Пакіна А.В.

представника третьої особи Коваленка О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 31.10.2019 року, головуючий суддя І інстанції: М.М. Шаповал, м. Суми, повний текст складено 31.10.19 року по справі № 480/3965/19

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області , Головного територіального управління юстиції у Сумській області

треті особи: Приватне підприємство "Куземин-Агро" , Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Інтерагростандарт"

про визнання дій протиправними, скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області (далі ВПВР УДВС ГТУЮ у Сумській області, відповідач), треті особи: Приватне підприємство "Куземин-Агро" (далі ПП «Куземин-Агро», боржник), Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Інтерагростандарт" (далі ТОВ «ТД «Інтерагростандарт», стягувач), про визнання протиправними дій відповідача щодо винесення постанови про арешт майнових прав боржника ВП № 58604495 від 08.07.2019, якою накладено арешт на майнові права боржника ПП "Куземин-Агро" в кількості 57 договорів оренди земельних ділянок, та скасування зазначеної постанови.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 07.10.2019 р. залучено до участі у справі в якості співвідповідача Головне територіальне управління юстиції у Сумській області.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 31.10.2019 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що наклавши арешт на право оренди земельної ділянки № :01:001:0740 площею 2,2276 га, державний виконавець позбавив власника - ОСОБА_1 можливості на власний розсуд користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Посилається на Рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Севостьянової Н.П. від 18.11.2019 р. № 49717904, яким відмовлено позивачу та ПП «Куземин-Агро» у державній реєстрації припинення договору оренди земельної ділянки ОСОБА_1 через наявність запису про арешт права оренди на підставі оскаржуваної постанови.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, вважає її доводи безпідставними, а рішення суду першої інстанції повністю законним та обґрунтованим, з підстав, наведених у судовому рішенні. Просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 31.10.2019 р. - без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу 3-я особа - ТОВ "ТД "Інтерагростандарт" вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та зазначає, що постанова державного виконавця про арешт майнових прав ПП «Куземин-Агро» не позбавляє позивача права звернутися до суду про розірвання договору і позивач не має жодного відношення до інших 56 ділянок. Третя особа вважає оскаржувану постанову законною, вказує на відсутність права оренди у вичерпному переліку майна, щодо якого не допускається звернення стягнення, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Сумській області перебуває виконавче провадження з примусового виконання наказу № 920/929/18, виданого 28.02.2019 Господарським судом Сумської області про стягнення з ПП "Куземин-Агро" на користь ТОВ "ТД "Інтерагростандарт" боргу в сумі 1354390,66 грн.

Постановою про арешт майнових прав боржникавід 08.07.2019 ВП № 58604495 головного державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Сумській області Ричкалем Сергієм Павловичем накладено арешт на право оренди боржника ПП "Куземин-Агро" щодо 57 земельних ділянок, у тому числі й земельної ділянки площею 2,2276 га з кадастровим номером: :01:001:0740, власником якої є ОСОБА_1 .

02.09.2019 позивачка звернулась з листом до директора ПП "Куземин-Агро" щодо виплати заборгованості з орендної плати належної їй земельної ділянки за 2018 рік.

Листом від 05.09.2019 директор ПП "Куземин-Агро" повідомив позивачку про те, що здійснити виплату сум орендної плати відповідно до договору від 25.02.2011 за 2018 рік або розірвати договір не має можливості, оскільки постановою ВПВР УДВС ГТУЮ у Сумській області від 08.07.2019 ВП № 58604495 накладено арешт на майнові права боржника ПП "Куземин-Агро" в кількості 57 договорів оренди земельних ділянок.

Вважаючи порушеним з боку суб`єкта владних повноважень свого права на об`єкт оренди, позивачка звернулась до суду з позовною заявою про скасування постанови відповідача від 08.07.2019 ВП № 58604495, якою накладено арешт на майнові права боржника ПП "Куземин-Агро" в кількості 57 договорів оренди земельних ділянок, у тому числі й щодо земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову позивачка та її представник зазначили, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право оренди не може відчужуватися орендарем, так як таке право належить лише власнику земельної ділянки, то відповідно таке право не може бути відчужене в процесі виконавчого провадження.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з такого.

Відповідно до частин 1 та 5 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" в чинній редакції виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що перебувають у касах або інших сховищах боржника - юридичної особи, у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом. У разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з цивільного обороту, або обмежено оборотоздатного майна, майна, на яке не може бути звернено стягнення), незалежно від того, хто фактично використовує таке майно.

Частиною 2 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

В ч. 1 ст. 134 Земельного кодексу України визначено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами 1 та 2 статті 135 Земельного кодексу України встановлено, що земельні торги проводяться у формі аукціону, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки з учасником (переможцем) земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу плату за користування нею, зафіксовану в ході проведення земельних торгів.

Продаж земельних ділянок, що перебувають у приватній власності, або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) може здійснюватися на земельних торгах виключно з ініціативи власників земельної ділянки. У такому разі земельні торги регулюються положеннями цього Кодексу, якщо інше не передбачено законом чи договором з виконавцем земельних торгів.

Звернення стягнення на земельні ділянки або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється державним виконавцем, приватним виконавцем під час виконання рішень, що підлягають примусовому виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. В судовому засіданні не названі права чи інтереси позивачки, що порушує оскаржувана постанова або які вона встановлює додаткові обов`язки для позивачки. Стороною позивача не надано доказів протиправності оскаржуваної постанови.

За вищевикладених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову повністю.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом не в повній мірі були враховані норми земельного законодавства та неправильно витлумачено закон.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, зокрема: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців.

Статтею 56 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення; арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди (ч.4 ст. 124 ЗК України).

Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» від 16 вересня 2008 року N 509-VI статтю 93 ЗК України доповнено новою частиною, якою встановлено, що право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом (ч. 5 ст. 93 ЗК України).

Вищезазначені зміни до Земельного кодексу України, якими зокрема до документів, що посвідчують право оренди, віднесено «договір оренди землі та договір відчуження права оренди землі» разом із правилами про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, якими передбачено, що реєстрації підлягає саме право оренди земельної ділянки (ст.ст. 4, 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») перетворюють право оренди на речове право.

Відповідно до абз. 5 ч. 2 ст. 135 Земельного кодексу України звернення стягнення на земельні ділянки або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється державним виконавцем, приватним виконавцем під час виконання рішень, що підлягають примусовому виконанню в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (ч.1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Отже, Законом України «Про виконавче провадження» та Земельним кодексом України надано право державному виконавцю звертати стягнення безпосередньо на права на земельні ділянки, зокрема і на право оренди земельної ділянки, належні боржнику, а відтак виконавець наділений повноваженнями у ході виконавчого провадження накладати арешт на такі права, за рахунок яких здійснюється погашення боргу боржника перед стягувачем.

Колегія суддів зауважує, що вчинення дій суб`єктом владних повноважень є способом реалізації наданої суб`єкту владних повноважень компетенції. Здійснення дії являє собою процес реалізації наданих законом функцій суб`єкту владних повноважень.

Таким чином, відповідач законом наділений повноваженнями у ході виконавчого провадження накладати арешт від імені органів державної виконавчої служби.

При цьому, відповідно до приписів ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України (у чинній редакції), предметом розгляду по суті в порядку адміністративного судочинства є не будь-які рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а лише ті, що породжують права та обов`язки учасників спірних правовідносин.

Таким чином, обов`язковою ознакою рішень, дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

В силу ч.1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

В свою чергу, особа, щодо якої прийнято постанову про арешт майнових прав, наділена правом оскарження зазначеної постанови.

Колегія суддів зазначає, що не дії відповідача, а його рішення у формі постанови про арешт майнових прав породжує для позивача певні правові наслідки і має обов`язковий характер.

У даному випадку, відповідач виніс оскаржувану постанову про арешт майнових прав боржника ВП № 58604495 від 08.07.2019, якою накладено арешт на майнові права боржника ПП "Куземин-Агро" в кількості 57 договорів оренди земельних ділянок, у тому числі й щодо земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що дії відповідача по винесенню оскаржуваної постанови самі по собі не містять владно-управлінських ознак, оскільки юридичні наслідки для особи у даному випадку має лише рішення у формі постанови, яким накладено арешт на майнові права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання протиправними дій відповідача щодо винесення постанови про арешт майнових прав боржника ВП № 58604495 від 08.07.2019.

Разом з тим, накладаючи арешт на майнові права боржника у виконавчому провадженні, державним виконавцем не враховано, що боржник не є власником земельних ділянок та орендарю не притаманні повноваження відчуження права оренди земельних ділянок приватної форми власності.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки (кадастровий номер :01:001:0740), яку передала в оренду ПП "Куземин-Агро" на підставі договору оренди землі від 25.02.2011 р., зареєстрованого у Охтирському районному реєстраційному відділі Сумської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України», про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 21.04.2014 р. за № 00373 (далі - договір оренди землі).

Обтяження права оренди зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.01.2016 р. за № 13041071 зі строком дії 10 років на підставі договору оренди землі та додаткової угоди від 28.01.2016 р. за орендарем: ПП "Куземин-Агро" (а.с.20).

Вирішуючи спір щодо позовної вимоги про скасування постанови про арешт майнових прав боржника ВП № 58604495 від 08.07.2019, апеляційний адміністративний суд застосовує такі норми права.

Пунктом 2 ч.1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягають речові права, похідні від права власності, зокрема: право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Згідно з ч.2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

В силу ст.ст. 13, 14 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується.

Аналогічні положення містить ст. 1 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 190 Цивільного кодексу України майном, як особливим об`єктом, вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Згідно з ст. 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Право оренди землі у класичному розумінні є зобов`язальним правом, на відміну від сервітуту, емфітевзису та суперфіцію.

Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (ч. 1 ст. 78 ЗК України).

Відповідно до ч.2 ст. 90 Земельного кодексу України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Законодавцем розмежовано права власника земельної ділянки (стаття 90 ЗК України) та права землекористувача (стаття 95 ЗК України).

Серед прав власника земельної ділянки визначено право здійснювати продаж або іншим чином відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину (пункт "а" частини 1 статті 90 ЗК України).

До прав землекористувачів віднесено права щодо самостійного господарювання на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; використання у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; спорудження жилих будинків, виробничих та інших будівель та споруд (ч.1 ст. 95 ЗК України).

Отже, з тріади правомочностей власника майна (володіння, користування та розпорядження майном), що визначені ч. 1 ст. 319 ЦК України, право оренди земельної ділянки надає орендарю правомочності володіти та користуватися земельною ділянкою для цілей ведення ним підприємницької та іншої діяльності (ч.1 ст. 93 ЗК України), однак не надає йому права розпоряджатися як земельною ділянкою, так і майновими правами на неї землевласника.

Водночас, власник земельної ділянки, який наділений правом на розпорядження земельною ділянкою та майновими правами на неї, відповідно до ч. 5 ст. 93 Земельного кодексу України вправі відчужувати право оренди земельної ділянки, в тому числі продавати таке право на земельних торгах, передавати у заставу, спадщину, вносити до статутного капіталу на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом.

Тобто, в силу ч. 5 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки може відчужуватися лише власником земельної ділянки.

Згідно з ч. 6 ст. 93 Земельного кодексу України, орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця, крім випадків, визначених законом, передаватися орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда).

Частиною 4 ст. 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.

Колегія суддів враховує, що умовами п.32 договору оренди землі передбачено, що ризик випадкового знищення або пошкодження об`єкта оренди чи його частини несе орендодавець, тобто позивач у справі.

При цьому, умовами договору оренди землі орендар не наділений повноваженнями відчуження права оренди.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»).

Разом з тим, ст. 204 Цивільного кодексу України унормовано принцип презумпції правомірності правочину, а в силу ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Права орендаря земельної ділянки також унормовані ст. 25 вказаного Закону, серед яких відсутні права орендаря на відчуження права оренди і лише за письмовою згодою орендодавця орендар наділений правом вчиняти певні дії щодо об`єкта оренди.

Аналогічні положення закріплені в ст. 8 Закону України «Про оренду землі», за якою орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (крім випадків, визначених законом).

Відповідно до ч. 2 ст. 135 Земельного кодексу України, продаж земельних ділянок, що перебувають у приватній власності, або прав на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис) може здійснюватися на земельних торгах виключно з ініціативи власників земельної ділянки.

Звернення стягнення на земельні ділянки або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється державним виконавцем, приватним виконавцем під час виконання рішень, що підлягають примусовому виконанню в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження" одним із видів заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на майно (майнові права), яке належить боржнику.

Визначення майнового права наведено в ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та оціночну діяльність в Україні", згідно з якою майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження", при здійснені виконавчих дій, які стосуються примусової реалізації майна (майнових прав) боржника, виконавець виступає в таких правовідносинах від імені боржника, який є власником такого майна (майнових прав), без волевиявлення.

З аналізу норм Земельного кодексу України вбачається, що саме власник земельної ділянки може виступати з ініціативою відчуження права оренди, тоді як при примусовому відчуженні права оренди ініціатором такого продажу виступає виконавець, якщо боржник є власником земельної ділянки.

Реалізація абз. 5 ч. 2 ст. 135 Земельного кодексу України щодо права державного (приватного) виконавця на звернення стягнення на право оренди земельної ділянки та накладення на нього арешту в порядку ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" повинна здійснюватися з урахуванням того, що боржник у виконавчому провадженні повинен мати статус власника земельної ділянки, а не її орендаря.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в ухвалі від 19.09.2019 року по справі № 904/968/18.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 30.01.2019 року по справі №755/10947/17, під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає до уваги посилання 3-ї особи в відзиві на апеляційну скаргу на ухвалу Верховного Суду від 8 серпня 2019 року по справі № 149/1120/19.

З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що для виконання рішення суду арешту підлягають лише ті майнові права, що належать боржнику, які можливо реалізувати (продати, передати) за визначеною відповідно до законодавства ціною, а кошти направити на погашення заборгованості.

Отже, апеляційний адміністративний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки право оренди земельної ділянки, що перебуває у приватній власності, не може відчужуватися орендарем, позаяк таке право належить виключно власнику земельної ділянки і, відповідно, таке право не може бути відчужене в процесі виконавчого провадження, де боржником є орендар.

Статтею 141 Земельного кодексу України закріплено виключний перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою, серед якого відсутня така підстава припинення користування земельною ділянкою як відчуження права оренди земельної ділянки.

Таким чином, належне орендарю на підставі договору оренди право користування земельною ділянкою не може бути ним відчужене.

Відтак, при винесенні оскаржуваної постанови про накладення арешту на право оренди земельних ділянок приватної власності державним виконавцем не було враховано вищезазначених вимог діючого законодавства щодо виключного права власників земельних ділянок розпоряджатися правом оренди на них, тоді як факт накладення арешту на речові права позивачки, позбавляє останню можливості вільної реалізації належних їй відповідно до вимог чинного законодавства прав.

Тобто, законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачена обов`язкова державна реєстрація як виникнення, переходу, так і припинення речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація припинення права оренди здійснюється шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тому, припинення договірних відносин між ТОВ «Куземин-Агро» та власником земельної ділянки може відбутися тільки після реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно припинення речових прав на земельні ділянки.

Однак, у зв`язку із наявністю арешту права оренди земельних ділянок здійснити вказану реєстраційну дію неможливо, на що доречно звертає увагу апелянт, посилаючись на рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень № 49717904 від 18.11.2019 р. Наявність оскаржуваної постанови унеможливлює реєстрацію припинення права оренди ТОВ «Куземин-Агро» на земельну ділянку позивачки, що не дає їй можливість реалізувати своє право на майно.

Виходячи з положень ст.ст. 10, 48, 56 Закону України «Про виконавче провадження» оскаржувана постанова державного виконавця про накладення арешту на право оренди земельних ділянок була прийнята з метою його відчуження на електронних торгах.

Втім, належне орендарю на підставі договору оренди право користування земельною ділянкою, що перебуває у приватній власності, не може бути ним відчужено. Тобто в примусовому порядку не підлягає відчуженню право, що не належить боржнику в виконавчому провадженні.

Колегія суддів апеляційного адміністративного суду зазначає, що накладення арешту на право оренди земельної ділянки позивачки здійснено з порушенням принципу пропорційності, який є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком.

При цьому, згідно із ч.2 ст.6, ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, державний орган, його посадові особи, зобов`язані діяти виключно за спеціально-дозвільним принципом «заборонено все, що прямо не дозволено законом», тобто «дозволено лише те, що прямо передбачено законом», що відповідає висновкам Конституційного суду України в рішенні від 26.06.2008 р. N13-рп/2008.

За наведених обставин, накладання арешту на майнові права орендаря - право оренди земельної ділянки ОСОБА_1 є безпідставним та необґрунтованим.

Щодо доводів ТОВ «ТД «Інтерагростандарт» у відзиві на апеляційну скаргу про те, що оскаржувана постанова про арешт майнових прав ПП «Куземин-Агро» не позбавляє позивача права звернутися до суду про розірвання договору оренди землі, колегія суддів зауважує на таке.

Орендар не наділений повноваженнями розпорядження правом оренди, на відміну від власника земельної ділянки. Проте позивачка - власник земельної ділянки не є боржником у виконавчому провадженні, тому її права не можуть бути обмежені під час примусового виконання судового рішення у справі № 920/929/18, де позивачка не є відповідачем. Таким чином, є безпідставними посилання стягувача на те, що арешт майнових прав ПП «Куземин-Агро» прийнято відповідно до вимог законодавства.

При розгляді зазначеної апеляційної скарги, колегією суддів враховуються положення статей 69, 71, 86 КАС України щодо покладення в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язку доказування їх правомірності саме на відповідача.

Проте, під час розгляду справи відповідачем не було доведено правомірність оскаржуваної постанови щодо арешту права оренди земельної ділянки позивачки, яка не є боржником у виконавчому провадженні № 58604495.

Судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не враховані положення ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також правозастосовну практику Європейського суду з прав людини, що призвело до непропорційного втручання органів державної влади у право власності позивачки.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Отже, оскільки право оренди земельної ділянки, що перебуває у приватній власності, не може відчужуватися орендарем, так як таке право належить лише власнику земельної ділянки, то, відповідно це право не може бути відчужене в процесі виконавчого провадження, де боржником є орендар, тому накладання арешту на право орендаря на оренду земельної ділянки в такому випадку є безпідставним та необґрунтованим.

З огляду на наведені норми законодавства України та встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини справи, слідує, що суд першої інстанції неповно дослідивши матеріали справи, дійшов передчасного висновку в частині відмови в задоволенні позову про скасування оскаржуваної постанови щодо земельної ділянки позивача.

Таким чином, постанова державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області про арешт майнових прав боржника ВП № 58604495 від 08.07.2019 р., якою накладено арешт на майнові права боржника ПП "Куземин-Агро" в кількості 57 договорів оренди земельних ділянок, підлягає скасуванню в частині арешту права оренди земельної ділянки № :01:001:0740 площею 2,2276 га, власником якої є ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, дійшов висновку про те, що права чи інтереси позивачки оскаржувана постанова не порушує. Однак судом не було враховано той факт, що ОСОБА_1 не є боржником у виконавчому провадженні, а виходячи з правової природи договору оренди землі орендар не наділений правом відчуження права оренди, а тому оскаржувана постанова державного виконавця про арешт права оренди ПП "Куземин-Агро" щодо земельної ділянки позивача безпосередньою порушує її права власника, відтак, не відповідає нормам закону.

Разом з тим, судом першої інстанції також встановлено, що в матеріалах справи відсутні документи, які б уповноважували позивачку чи її представників вести справу ще й від імені інших орендодавців. Тому вимоги щодо скасування постанови щодо арешту майнових прав відносно інших орендодавців позивачка заявляти не наділена. Аналогічної позиції дотримується і стягувач.

Колегія суддів погоджується із цими висновками суду першої інстанції, оскільки позивачка не надала у справу доказів наявності повноважень щодо представництва інтересів інших власників 56 земельних ділянок у розумінні ч. 1 ст.ст. 72, 73, 77 КАС України.

Щодо наданої апелянтом копії рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень № 49717904 від 18.11.2019 р., колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 8 ст. 79 КАС України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

В обґрунтування клопотання про залучення до матеріалів справи вищезазначеного доказу на підтвердження своєї позиції, позивач зазначає, що вказане рішення не могло бути подане до суду першої інстанції, оскільки було прийняте лише 18.11.2019 р., тобто після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів приймає до уваги зазначений доказ, як такий, що не міг бути поданий до суду першої інстанції з незалежних від позивача причин, і який має значення для об`єктивного вирішення справи.

На підставі викладеного та відповідно до змісту вказаних положень чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були допущені порушення норм матеріального права, а тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови - про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачка при зверненні до суду з адміністративним позовом, відповідно до квитанцій від 10.09.2019 р. сплатила судовий збір в сумі 768,40 грн., а при зверненні з апеляційною скаргою позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1152,60 грн., згідно з квитанцією від 02.12.2019 р.

Таким чином, враховуючи положення ч. 1 ст. 139 КАС України, часткове задоволення позову, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в загальному розмірі 960,50 грн. (384,20 + 576,30).

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 31.10.2019 року по справі № 480/3965/19 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову про арешт майнових прав боржника від 08.07.2019 ВП № 58604495 Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області Ричкаля Сергія Павловича в частині, якою накладено арешт на майнові права боржника: ПП «Куземин-Агро» () щодо земельної ділянки площею 2,2276 га з кадастровим номером :01:001:0740, власником якої є ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області суму сплаченого судового збору в загальному розмірі 960,50 грн. (дев`ятсот шістдесят гривень) 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді І.С. Чалий С.С. Рєзнікова