Справа № 500/2501/19
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2501/19

20 січня 2020 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Чепенюк О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кухар О.Л.,

представника позивача Мартинюка Т.Б.,

представника відповідачів Васильчук І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Волинської митниці ДФС про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника адвоката Мартинюка Тараса Богдановича звернувся до суду з позовом до Державної фіскальної служби України (далі ДФС України), Волинської митниці ДФС, у якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 06.12.2019, просить:

- визнати протиправною бездіяльність ДФС України щодо затримки виконання постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.11.2016 у справі №819/847/16 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі;

- стягнути з Волинської митниці ДФС суму середнього заробітку за час затримки виконання постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.11.2016 у справі № 819/847/16 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, у розмірі 196 377,30 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.11.2016 у справі №819/847/16, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.02.2017, задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до ДФС України, Волинської митниці ДФС про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказаним рішенням визнано протиправними та скасовано накази ДФС України №93-ДС від 11.07.2016 «Про звільнення ОСОБА_1 » та Волинської митниці ДФС №612-о від 12.07.2016 «Про оголошення наказу ДФС України №93-ДС від 11.07.2016», поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Волинської митниці ДФС, стягнуто з Волинської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 22 443,12 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Волинської митниці ДФС та стягнення на його користь заробітної плати за один місяць в розмірі 5 877,96 грн допущено до негайного виконання.

Незважаючи на наявність вказаного рішення суду від 09.11.2016, ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника начальника Волинської митниці ДФС лише 21.10.2019.

Враховуючи тривале невиконання судового рішення в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 , останній, покликаючись на положення статті 236 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.11.2016 за період з 10.11.2016 по 21.10.2019, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 05.11.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом, постановлено справу розглядати суддею одноособово за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 09:30 год 28.11.2019.

28.11.2019 до суду (після відкладення підготовчого засідання) від відповідачів поштовим зв`язком надійшов відзив на позов, у якому відповідачі позовні вимоги не визнали (а.с.44-47). В обґрунтування своєї позиції вказують, що обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівнику середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі настає лише тоді, коли особа на підставі виконавчого листа звернула до виконання рішення суду, проте рішення суду не виконувалось роботодавцем без поважних причин, що слугувало підставою для стягнення штрафних санкцій, тобто затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу.

У відзиві вказано, що з метою визначення свого бажання працювати після прийняття судового рішення про поновлення на посаді, необхідна ініціатива поновленої особи з цього питання перед працедавцем, оскільки визначене судом право працівника на поновлення на роботі носить приватний характер, тому не може бути реалізоване без волевиявлення особи.

Крім того, представники відповідача у відзиві на позов зазначають про перебування у провадженні Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа №2-а-1970/1834/12, виданого 27.03.2014 Тернопільським окружним адміністративним судом про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу стратегічного планування Департаменту організаційно-експедиційної діяльності митних органів Державної митної служби України з 30.03.2012, що стало підставою для сумніву відповідачів щодо бажання позивача в його поновленні саме на посаді першого заступника начальника Волинської митниці ДФС.

З метою додержання норм трудового законодавства, вирішення питання про поновлення позивача на посаді, з якої він був звільнений, є необхідність в ініціативі самого працівника, яка б полягала у виконанні останнім певних активних дій, спрямованих на звернення рішення суду до виконання.

Так, враховуючи постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59955766 від 04.09.2019 щодо виконання виконавчого листа №819/847/16, виданого Тернопільським окружним адміністративним судом 09.10.2017, ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника начальника Волинської митниці ДФС.

З наведених вище підстав відповідачі просять у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою суду від 28.11.2019 підготовче засідання відкладено у зв`язку з ненадходженням до суду відзиву на позов від відповідачів до 11:30 12.12.2019.

Ухвалою суду від 12.12.2019 підготовче засідання відкладено у зв`язку з неявкою представника позивача та на підставі частини четвертої статті 173 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) для належної підготовки справи для розгляду справи по суті строк підготовчого провадження продовжено на тридцять днів.

Ухвалою суду від 15.01.2020, постановленою у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати, з занесенням секретарем судового засідання до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. За письмовою згодою всіх учасників справи на підставі частини сьомої статті 181 КАС України розгляд справи по суті був розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого засідання.

У судовому засідання оголошено перерву за клопотанням представника відповідачів про витребування додаткових доказів у позивача до 11:00 год 20.01.2020.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідачів, заперечила проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просила в позові відмовити.

Заслухавши вступне слово (пояснення) учасників справи, дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.11.2016 у справі №819/847/16, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.02.2017, позов ОСОБА_1 до ДФС України, Волинської митниці ДФС про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено, визнано протиправним та скасовано підпункт 1.2 пункту 1 наказу ДФС України №718 від 18.09.2015 «Про результати перевірок митниць ДФС»; визнано протиправними та скасовано накази ДФС України №93-ДС від 11.07.2016 «Про звільнення ОСОБА_1 » та Волинської митниці ДФС №612-о від 12.07.2016 «Про оголошення наказу ДФС України №93-ДС від 11.07.2016»; поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Волинської митниці ДФС, стягнуто з Волинської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 22 443,12 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Волинської митниці ДФС та стягнення на його користь заробітної плати за один місяць в розмірі 5 877,96 грн допущена до негайного виконання (а.с.7-9).

09.10.2017 за цим судовим рішенням Тернопільським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист по справі №819/847/16.

Вказаний виконавчий лист було пред`явлено позивачем до примусового виконання та 04.09.2019 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сидоренко Р.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59955766 (а.с.53-54). Постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59955766 від 04.09.2019 було надіслано до ДФС України та отримано 12.09.2019 (а.с.52).

В подальшому на виконання постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.11.2016 у справі №819/847/16, ураховуючи постанову від 04.09.2019 про відкриття виконавчого провадження ВП №59955766, ДФС України винесено наказ №1674-о від 21.10.2019, яким скасовано підпункт 1.2 пункту 1 наказу ДФС від 18.09.2015 №718 «Про результати перевірок митниці ДФС»; скасовано наказ ДФС від 11.07.2016 №93-ДС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»; поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Волинської митниці ДФС (а.с.14, 48).

Крім того, 21.10.2019 ДФС України було винесено наказ №1675-о «Про звільнення ОСОБА_1 », яким звільнено ОСОБА_1 , першого заступника начальника Волинської митниці ДФС, у порядку переведення до ДФС України, пункт 5 статті 36 КЗпП України; доручено керівнику Волинської митниці ДФС забезпечити проведення розрахунку з ОСОБА_1 згідно з діючим законодавством (а.с 49).

Наказом Волинської митниці ДФС №667-о від 23.10.2019 «Про оголошення наказів ДФС України від 21.10.2019 №1674-о, №1675-о»:

оголошено наказ ДФС від 21.10.2019 № 1674-о «Про виконання рішення суду» щодо скасування підпункт 1.2 пункту 1 наказу ДФС від 18.09.2015 №718 «Про результати перевірок митниці ДФС»; скасування наказу ДФС від 11.07.2016 №93-ДС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»; поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Волинської митниці ДФС;

оголошено наказ ДФС України від 21.10.2019 №1675-о «Про звільнення ОСОБА_1 » щодо звільнення ОСОБА_1 , першого заступника начальника Волинської митниці ДФС, у порядку переведення до ДФС України, пункт 5 статті 36 КЗпП України;

скасовано наказ Волинської митниці ДФС від 12.07.2016 №612-о «Про оголошення наказу ДФС від 11.07.2016 №93-ДС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»;

наказано виплатити ОСОБА_1 22 443,12 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.15, 50).

На підставі вказаного наказу ОСОБА_1 було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, на підтвердження чого у матеріалах справи наявна копія платіжного доручення №1673 від 28.10.2019 (а.с.51).

На підставі вказаних вище наказів зроблено відповідні записи у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 (а.с.94-100, записи № 36, 37).

Оскільки ОСОБА_1 на виконання рішення суду від 09.11.2016 у зв`язку із бездіяльністю відповідачів було поновлено на роботі із значною затримкою (21.10.2019), то позивач вважає, що за час такої затримки (у період з 10.11.2016 по 21.10.2019) підлягає стягненню на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, суд, зважаючи на предмет позову, перевіряє чи була допущена бездіяльність ДФС України щодо затримки виконання постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.11.2016 у справі № 819/847/16 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, чи вчинив відповідач усі дії у відповідності до зазначених вище умов, реагуючи на приписи постанови суду від 09.11.2016 та відповідно наявність чи відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює КЗпП України.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини сьомої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини другої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з частиною третьою статті 14 КАС України, невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Так, норма статті 236 КЗпП України передбачає обов`язок власника, а у сфері публічно-правових правовідносинах - суб`єкта владних повноважень, виплатити працівникові середній заробіток або різницю в заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника та не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Тобто, положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання заробітної плати чи неможливості працевлаштуватись.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 552/3404/17, від 05.09.2019 у справі № 816/943/17, від 10.01.2020 у справі №340/1218/19.

Аналіз правових норм чинного законодавства, що регулює правовідносини в сфері проходження громадянами публічної служби та звільнення з публічної служби, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно.

Отже, з дня ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов`язок щодо його виконання.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суд встановлював: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, перевірив чи правильно проведено розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Судом встановлено, що постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.11.2016 у справі №819/847/16, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.02.2017, позивача було поновлено на посаді першого заступника начальника Волинської митниці ДФС.

Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 01.07.2015 у справі № 6-435цс15, «...законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення».

Обов`язок ДФС України щодо виконання рішення суду від 09.11.2016 виник з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі, однак фактичне його виконання відбулось лише 21.10.2019 із виданням наказу №1674-о «Про виконання рішення суду», яким ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника начальника Волинської митниці ДФС (а.с.14, 48). Отже, у даному випадку мала місце затримка суб`єктом владних повноважень виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, що зумовлює наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки в силу приписів статті 236 КЗпП України.

Щодо посилань представника відповідачів на необхідність при виконанні рішення суду про поновлення на роботі ініціативи самого працівника, яка б полягала у виконанні останнім певних активних дій, спрямованих на звернення рішення суду до примусового виконання, то суд вважає їх необгрунтованими, оскільки приписи статті 236 КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема, не пред`явив рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Крім того, суд зазначає, що правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України, від 25.06.2015 у справі № 6-511цс16, від 23.05.2015 у справі № 21-63а15 та Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №816/943/17, від 10.01.2020 у справі №340/1218/19.

Крім того, суд вважає необґрунтованими посилання представника відповідачів щодо наявності сумніву стосовно бажання позивача в його поновленні саме на посаді першого заступника начальника Волинської митниці ДФС через наявність рішення Тернопільського окружного адміністративного суду у справі №2-а-1970/1834/12 про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу стратегічного планування Департаменту організаційно-експедиційної діяльності митних органів Державної митної служби України з 30.03.2012 та перебування у провадженні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа №2-а-1970/1834/12, виданого 27.03.2014, оскільки наявність вказаних обставин жодним чином не впливає на обов`язок відповідача негайного виконання постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.11.2016 у справі №819/847/16 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Щодо обрахунку періоду затримки виконання рішення суду, то його слід рахувати від наступного дня після постановлення рішення суду про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, як вже зазначалося вище.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №243/2748/16-ц.

У даному випадку період затримки виконання постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.11.2019 про поновлення ОСОБА_1 на роботі буде у період з 10.11.2016 по 21.10.2019 та становить 735 днів (за період з 10.11.2016 по 31.12.2016 37 робочих днів; за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 248 робочих днів; з 01.01.2018 по 31.12.2018 250 робочих днів; з 01.01.2019 по 21.10.2019 200 робочих днів).

При цьому судом враховано, що відповідно до листа Мінсоцполітики від 05.08.2016 №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу за 2017 рік» та з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до статті 73 Кодексу законів про працю України щодо святкових і неробочих днів» від 16.11.2017 №2211-VІІІ, кількість робочих днів у період з 01.01.2017 по 31.12.2017 склала 248.

Згідно з листом Мінсоцполітики від 08.08.2018 №78/0/206-18 «Щодо розрахунку норми тривалості робочого часу за 2019 рік» кількість робочих днів у період з 01.01.2019 по 21.10.2019 склала 200.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок №100).

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

У постанові Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.11.2016 у справі №819/847/16 визначено розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 за два попередні місяці роботи перед звільненням, яка становила 267,18 грн (а.с. 9).

Оскільки кількість робочих днів за період з 10.11.2016 по 21.10.2019 становить 735 днів, то відповідно середній заробіток за час затримки виконання рішення суду складає 196377,30 грн (267,18 грн х 735 днів).

Враховуючи наведені положення законодавства та встановлені обставини справи, суд прийшов до переконання, що у даному випадку ДФС України було допущено протиправну бездіяльність щодо затримки виконання постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.11.2016 у справі №819/847/16 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі у період з 10.11.2016 по 21.10.2019, що є підставою для стягнення з Волинської митниці ДФС на користь позивача середнього заробітку за час такої затримки.

При прийнятті рішення у даній справі суд також враховує, що 12.07.2019 на виконання постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.05.2012 у справі №2-а/1970/1834/12, залишеної в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27.02.2014 та з урахуванням постанови про відкриття виконавчого провадження від 15.04.2014 ВП №42973849 ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу стратегічного планування Департаменту організаційно-інспекційної діяльності митних органів ДФС України з 30.03.2012, на якій він працював до 14.08.2019. Вказане підтверджується записами в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 (а.с. 94-100, записи №34, 35).

Разом з тим, суд вказує на відсутність підстав для відрахування із середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення у справі № 819/847/16 суми заробітної плати, нарахованої за час роботи позивача у період, наведений вище з 12.07.2019 по 14.08.2019 (на чому наполягала представник відповідачів у судовому засіданні), оскільки роз`яснення, викладені у положеннях пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», які передбачали таке відрахування, були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку було виключено на підставі Закону України від 20.12.2005 № 3248- IV «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», а положення статей 235, 236 КЗпП України відповідних застережень не містять.

Вказані правові висновки суду узгоджуються із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 20.06.2018 по справі № 826/808/16 та Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.01.2020 у справі №340/1218/19.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачі не довели вжиття всіх належних дій, в межах визначених законом, для виконання постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.11.2016 у передбачений законодавством строк.

Виходячи з вищенаведеного, вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, не спростовані відповідачами, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у цій категорії справ.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Волинської митниці ДФС про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо затримки виконання постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.11.2016 у справі № 819/847/16 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Стягнути з Волинської митниці ДФС суму середнього заробітку за час затримки виконання постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.11.2016 у справі № 819/847/16 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, у розмірі 196 377,30 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Відповідач: Державна фіскальна служба України (Львівська площа, 8, місто Київ, 04655, ідентифікаційний код юридичної особи 39292197).

Відповідач: Волинська митниця ДФС (вулиця Призалізнична, 13, село Римачі, Любомильський район, Волинська область, 44350, ідентифікаційний код юридичної особи 39472698).

Повний текст рішення складено та підписано 29.01.2020.

Головуючий суддя Чепенюк О.В.

Згідно з оригіналом:

Суддя Чепенюк О.В.