Справа № 540/2363/19
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/2363/19

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гомельчука С.В.,

при секретарі Воронцовій К.С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представників відповідача - Кудровської Ю.Ю., Ракитського С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про стягнення середнього заробітку (заробітної плати) за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,

встановив:

08.11.2019 року до Херсонського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (далі відповідач, ГУ ДФС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі), у якому позивач просить суд стягнути з ГУ Державної фіскальної служби у Херсонській області, АРК та м. Севастополі на користь ОСОБА_1 заробіток за час затримки виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 14.12.2016 року по справі №821/1248/16 за період з 14.12.2016 року по 25.09.2019 року (дату видання наказу щодо поновлення на роботі включно); встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами. Так, наказом відповідача від 01.08.2016 року № 297-о позивача звільнено з посади заступника начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління ГУ ДФС у Херсонській області з 01.08.2016 року. Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 14.12.2016 року по справі № 821/1248/16 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, тим самим, скасовано наказ № 297-о та поновлено звільненого працівника на посаді, яку ОСОБА_1 обіймав до звільнення, з 01.08.2016 року; стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.08.2016 року по 14.12.2016 року; допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення на службі в податковій міліції та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2017 року скасовано постанову суду першої інстанції. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.11.2018 року постанову суду апеляційного інстанції скасовано, справу направлено на новий розгляд до Одеського апеляційного адміністративного суду. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2019 року залишено без змін постанову суду першої інстанції від 14.12.2016 року. Так як позивача поновлено на службі тільки наказом від 25.09.2019 року, останній посилаючись на приписи статті 236 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), стверджує, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Так як станом на момент звернення позивача до суду середній заробіток йому відповідачем не виплачено, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 11.11.2019 року провадження у справі відкрито, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 15.11.2019 року задоволено заяву представника Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, тим самим справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 12.12.2019 року.

27.11.2019 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в якому останній не погоджується із доводами, викладеними у позовній заяві з наступних підстав. Так на виконання Постанови Херсонського окружного адміністративного суду від 14.12.2016 року по справі №821/1248/16, відповідачем видано наказ від 20.12.2016 року № 427-о, яким позивача поновлено на раніше займаній посаді з 01.08.2016 року та виплачено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 3648,26 грн. Так як Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2017 року скасовано постанову суду першої інстанції, наказом відповідача від 28.04.2017 року № 117-о, визнано таким, що втратив чинність наказ № 427-о. Згідно наданої до суду копії розрахункових листків, ОСОБА_1 виплачувалось грошове забезпечення за час знаходження на службі з 20.12.2016 року по 28.04.2017 року. Після скасування Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.11.2018 року постанови суду апеляційної інстанції, ГУ ДФС листом від 04.01.2019 року № 24/Л/21-22-04-02-18 повідомлено ОСОБА_1 про необхідність з`явитися до Головного управління для ознайомлення з наказом про поновлення на службі та виконання своїх обов`язків. Проте позивач до ГУ ДФС не з`явився, в той час як отримав наведений лист ще 11.04.2019 року. На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2019 року, якою постанову суду першої інстанції залишено без змін, видано наказ від 16.05.2019 року № 197-о «Про поновлення на службі». Наведеним наказом скасовано наказ № 117-о та виплачено позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2016 року по 14.12.2016 року, що підтверджується наданою до суду копією меморіального ордеру від 19.08.2019 року. Позивач повідомлявся належним чином про видання наказу № 197-о та необхідність явки для ознайомлення з вказаним наказом листами від 16.05., 10.07., 09.08., 16.08., 02.09.2019 року, проте всі (окрім 16.08.2019 року) відправлення повернулися поштою до відповідача із позначкою у графі причини невручення «за закінченням терміну зберігання». Відтак, позивач належним чином був повідомлений про необхідність явки до ГУ ДФС з метою ознайомлення з наказом № 197-о. Позивач прибув до Головного управління лише 24.09.2019 року та того ж дня ознайомився із наказом № 197-о. Таким чином, відповідач вказує на відсутність його вини у затримці виконання судового рішення, оскільки до затримки виконання рішення суду призвела бездіяльність позивача. Окрім того, відповідач вважає безпідставними посилання позивача на приписи КЗпП України в обґрунтування своєї позиції, так як спірні правовідносини регулюються приписами Податкового кодексу України та Положенням, затвердженим постановою КМУ від 29.07.1991 року № 114. Отже, позивач вважає, що сукупність наведених обставин свідчить про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку із чим, позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Протокольною ухвалою суду від 12.12.2019 року відкладено підготовче засідання для надання належної довіреності представником відповідача на 16.12.2019 року.

Протокольною ухвалою суду від 16.12.2019 року відкладено підготовче засідання у зв`язку із неявкою позивача на 14.01.2020 року.

Протокольною ухвалою суду від 14.01.2020 року згідно ч. 7 ст. 181 КАС України, вирішено розгляд справи по суті розпочати одразу після закінчення підготовчого засідання. Оголошено перерву та надано позивачу час для ознайомлення з додатками до відзиву. Призначено судове засідання на 21.01.2020 року.

У судове засідання сторони з`явились.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримував, посилаючись на обставини викладені в адміністративному позові.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив службу в ГУ ДФС у Херсонській області на посаді заступника начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління ГУ ДФС у Херсонській області.

На підставі наказу "Про вжиття заходів реагування" від 01.08.2016 року № 296-о відповідачем винесено наказ № 297- о від 01.08.2016 року "Про звільнення", відповідно до якого звільнено з податкової міліції у запас Збройних Сил України майора податкової міліції ОСОБА_1 . (М-111237), заступника начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Головного управління ДФС у Херсонській області, 01.08.2016 року за підпунктом "є" пункту 64 (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Не погодившись із наказом про звільнення, позивач звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з метою його оскарження.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 14.12.2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , тим самим:

- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області № 297-о від 01.08.2016 р. "Про звільнення", яким звільнено з податкової міліції у запас Збройних сил України майора податкової міліції ОСОБА_1 (М-111237), заступника начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, з 01 серпня 2016 року за підпунктом "є" пункту 64 (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

- поновлено майора податкової міліції ОСОБА_1 (М-111237) на посаді заступника начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, з 01 серпня 2016 року;

- стягнуто з Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 01 серпня 2016 року по 14 грудня 2016 року, без урахування святкових та неробочих днів, у розмірі 16417 (шістнадцять тисяч чотириста сімнадцять) грн. 17 коп.;

- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області № 296-о від 01.08.2016 "Про вжиття заходів реагування", яким на заступника начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з податкової міліції;

- допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в податковій міліції на посаді заступника начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області з 01 серпня 2016 року та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

На виконання постанови суду від 14.12.2016 року відповідачем видано наказ від 20.12.2016 року № 427-о, яким скасовано наказ № 297-о та № 296-о; поновлено позивача на посаді заступника начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління ГУ ДФС у Херсонській області; скеровано відділу фінансування, бухгалтерського обліку та звітності ГУ ДФС у Херсонській області виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу на один місяць у сумі 3648,26 грн.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2017 року по справі №821/1248/16 скасовано постанову суду першої інстанції від 14.12.2016 року та ухвалено нову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

За наведених обставин наказом ГУ ДФС у херсонській області від «Про виконання рішення суду» 28.04.2017 року № 117-о визнано таким, що втратив чинність наказ № 427-о та проведено повний розрахунок з позивачем за період з 20.12.2016 року по 28.04.2017 року. З грудня 2016 року по квітень 2017 року ОСОБА_1 виплачувалось грошове забезпечення за час знаходження на службі (згідно наданих до суду розрахункових листів), що сторонами не заперечується.

Суд зауважує на тому, що згідно п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 року № 296 «Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби», наказу ДФС України від 02.05.2018 року № 242 «Про перейменування окремих територіальних органів ДФС у Херсонській області», скеровано перейменувати зокрема Головне управління ДФС у Херсонській області в Головне управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі.

Постановою Верховного Суду України від 28.11.2018 року скасовано постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2017 року, справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Зважаючи на зміст постанови ВСУ, 28.12.2018 року позивач звернувся до Головного управління із запитом, в якому просив надати інформацію щодо скасування наказу № 117-о та поновлення його на службі.

З метою повідомлення позивача про те, що відповідачем підготовлено проект наказу про поновлення його на службі в податковій міліції та необхідність явки до ГУ ДФС для ознайомлення з наведеним проектом та службовими обов`язками, на адресу позивача направлено лист від 04.01.2019 року за вих. № 24/Л/21-22-04-02-18.

Судом встановлено, що лист було вручено 11.01.2019 року особі «Коваленко» по довіреності за адресою: м АДРЕСА_1 Херсон АДРЕСА_2 вул. Московська буд.4/4. В судовому засіданні позивач зазначив, що дружина гр-на Коваленка та його дружина перебувають у родинному зв`язку, а житло за вказаною адресою набули у порядку спадкування. Гр ОСОБА_2 міг перебувати за вказаною адресою та отримати відправлення від Головного управління. Однак, ОСОБА_1 не уповноважував наведену особу на отримання поштового відправлення, зі змістом листа ознайомлений не був. В теперішній час гр-н Коваленко перебуває за межами України.

23.04.2019 року П`ятим апеляційним адміністративним судом винесено постанову, якою постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 14.12.2016 року по справі №821/1248/16 залишено без змін.

На виконання наведеної постанови відповідачем 16.05.2019 року видано наказ № 197-о, яким скасовано наказ від 28.04.2017 року № 117-о, що у свою чергу призвело до відновлення дії наказу від 20.12.2016 року № 427-о, яким позивача поновлено на службі за раніше займаною посадою (до звільнення) з 01.08.2016 року. Окрім того наказом № 197-о скеровано Управлінню фінансування, бухгалтерського обліку та звітності виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2016 року по 14.12.2016 року, без урахування вихідних та святкових днів у розмірі 16417,17 грн., з вирахуванням сплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 3648,26 грн., згідно до наказу ГУ ДФС у Херсонській області № 427-о (меморіальний ордер від 19.08.2019 року № 1).

З метою повідомлення ОСОБА_1 про прийнятий наказ № 197-о та необхідність явки до Головного управління з трудовою книжкою для ознайомлення з наказом про поновлення на роботі, на адресу позивача було направлено листи від 16.05.2019 року № 1860/Л/21-22-04-02-18, від 10.07.2019 року № 2653/Л/21-22-04-02-18, 09.08.2019 року № 3298/Л/21-22-04-08-18, від 16.08.2019 року № 3394/Л/21-22-04-02-18.

Зважаючи на зміст постанови суду апеляційної інстанції, 30.08.2019 року позивач звернувся до Головного управління із запитом, в якому просив надати інформацію щодо скасування наказу №117-о та поновлення його на службі.

02.09.2019 року позивача повідомлено листом № 3533/Л/21-22-04-02-18 Головного управління про необхідність з`явитися до відповідача для ознайомлення з наказом № 197-о (лист позивачем не отримано, поштове відправлення повернулось на адресу відправника з позначкою «за закінченням терміну зберігання»).

25.09.2019 року відповідачем видано наказ № 838-о «Про зарахування до штату», яким майора податкової міліції Лупу О.В. (М-111237) скеровано зарахувати з 25.09.2019 року до штату ГУ ДФС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі на посаду заступника начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління.

08.11.2019 року позивач звернувся до суду з позовною вимогою, якою, з урахуванням технічних помилок в датах, просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час невиконання рішення суду від 14.12.2016 року по справі №821/1248/16 за період з 15.12.2016 року (дата видання наказу № 427-о про поновлення ОСОБА_1 на службі з 01.08.2016 року, дію якого поновлено тільки 16.05.2019 року наказом № 197-о) по 24.09.2019 року (дата видання наказу про зарахування ОСОБА_1 до штату ГУ ДФС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У відзиві відповідач посилається на те, що до спірних правовідносин застосовуються норми Податкового кодексу України (далі ПК України) та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ від 29.07.1991 року № 114 (далі Положення № 114). Водночас норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не підлягають застосування до даних правовідносин, так як врегульовані положеннями вищенаведеного спеціального законодавства.

Вирішуючи вказане питання, суд виходить з наступного.

Як вже встановлено судом ОСОБА_1 до звільнення проходив службу в ГУ ДФС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі на посаді заступника начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління, після поновлення та зарахування до штату - в ГУ ДФС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі на тій же посаді.

Згідно приписів п. 353.1 ст. 353 ПК України, особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначено Положенням № 114.

Суд зауважує на тому, що приписами п. 24 наведеного Положення врегульовано питання поновлення на попередній посаді особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ у разі її незаконного звільнення та виплати грошового забезпечення такій особі за час вимушеного прогулу. При цьому питання виплати забезпечення нерозривно пов`язане з поновленням незаконно звільненої особи, а саме застосовується при поновленні до роботодавця як санкція за незаконне звільнення.

В той час як питання оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника приписами Положення № 114 не врегульовано, у зв`язку із чим, суд переконаний в тому, що застосуванню у даному випадку підлягають саме норми КЗпП України, так як спірні правовідносини врегульовані статтею 236 КЗпП України.

У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосує закон, що регулює подібні правовідносини, а за відсутності такого закону суд виходить із Конституційних принципів і загальних засад Права (постанова Верховного Суду України від 27.04.2016 року по справі № 6-113 цс16).

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати «№95», ратифікованої Україною 30.06.1991 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчисленні в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 року по справі № 21-389а13), суд дійшов висновку, про застосування до даних правовідносин норм Законів про працю України, які регламентують порядок стягнення середнього заробітку за весь час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника (КЗпП України).

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, реалізовує програми професійно - технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 року №108/95-ВР, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За загальним правилом, під час вирішення справ цієї категорії суд застосовує як пріоритетні норми спеціальних законів, та трудове законодавство у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.

Стаття 116 КЗпП встановлює, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 КЗпП).

Частина 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника має бути виплачений середній заробіток за час затримки виконання рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Форми та розмір матеріального забезпечення осіб начальницького і рядового складу податкової міліції, включаючи грошове утримання, встановлюються Кабінетом Міністрів України (п.357.1 ст.357 ПК України).

Порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ станом на момент незаконного звільнення ОСОБА_1 з органів податкової міліції (01.08.2016 року), визначався Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом МВС від 31.12.2007 року № 499 (далі Інструкція № 499).

Проте, станом на момент зарахування позивача до штату (25.09.2019 року), критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, визначено Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260 (далі Порядок № 260).

Згідно п. 1.5 Інструкції № 499, підставою для виплати грошового забезпечення є наказ начальника органу внутрішніх справ про призначення на штатну посаду, яка входить у його номенклатуру, наказ ректора вищого навчального закладу про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат тощо.

Підставою для виплати грошового забезпечення є наказ керівника (начальника) органу, закладу, установи Національної поліції (далі - орган поліції) про призначення на посаду поліцейського відповідно до номенклатури посад, наказ ректора ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу поліції та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат (п. 6 Порядку № 260).

Варто зауважити, зо згідно ч. 7 ст. 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Водночас приписи ст. 236 КЗпП не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Відтак, рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ, розпорядження про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника (ухвала Вищого адміністративного суду України в ухвалі від 15.11.2017 року по справі № 813/5977/15).

Проаналізувавши наведене суд приходить до висновку про те, що у випадку якщо після виконання роботодавцем рішення про поновлення працівника на роботі (тобто після видання відповідного наказу) працівник фактично не приступив до роботи з вини роботодавця (наприклад, роботодавець несвоєчасно ознайомив працівника з наказом, не забезпечив робочим місцем, не створив належних умов праці тощо), працівник має право вимагати виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня, коли він фактично приступить до роботи.

Встановлені судом вищезазначені обставини вказують на те, що згідно наказів №427-о та №838-о позивач був поновлений з 01.08.2016 року та станом на момент ухвалення рішення по справі проходить службу на раніше займаній (до звільнення) посаді, при цьому ОСОБА_1 був включений до штату реорганізованого органу - ГУ ДФС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі та приступив до виконання своїх обов`язків лише з 25.09.2019 року, та саме з цієї дати отримує грошове забезпечення, що не заперечується позивачем.

Твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 не був своєчасно ознайомлений з наказом про його поновлення від 16.05.2019 року № 197-о, у зв`язку із чим своєчасно не приступив до виконання своїх обов`язків, з підстави неявки належним чином повідомленого працівника до Головного управління, як на обставину, що виключає вину відповідача у несвоєчасному поновленні позивача, є необґрунтованим з огляду на наступне.

Суд зауважує на тому, що повідомлення про видання наказу № 197-о, направлене поштовим відправленням від 16.08.2019 року, позивачем отримано лише 21.09.2019 року (підтверджується власноручним підписом ОСОБА_3 . на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення). Водночас, інші поштові відправлення, якими відповідач намагався повідомити позивача про видання наказу №197-о (від 16.05.2019 року №1860/Л/21-22-04-02-18, від 10.07.2019 року № 2653/Л/21-22-04-02-18, 09.08.2019 року №3298/Л/21-22-04-08-18) не отримані позивачем, та поверталися на адресу відправника (ГУ ДФС) з позначкою «за закінченням терміну зберігання».

Окрім того, повідомлення про необхідність з`явитися для ознайомлення з проектом наказу про поновлення його на службі, яке направлено позивачу листом від 04.01.2019 року за вих. № 24/Л/21-22-04-02-18 та отримане 11.01.2019 року особою «Коваленко» за довіреністю, не може вважатися належним повідомленням позивача, так як у судовому засіданні позивач пояснив, що не уповноважував наведену особу на отримання поштового відправлення, зі змістом листа ознайомлений не був.

Відтак, враховуючи те, що постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 14.12.2016 року по справі № 821/1248/16, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2019 року, позивача поновлено на службі з 01.08.2016 року, а позивач був включений до штату ГУ ДФС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі наказом від 25.09.2019 року № 838-о, та саме з цієї дати приступив до виконання своїх обов`язків, а також зважаючи на те, що грошове забезпечення ОСОБА_1 виплачено з 01.08.2016р. по 14.12.2016р. (включно); з 20.12.2016р. по 28.04.2017р. (включно) (так як позивач був поновлений та перебував на службі у цей період), натомість матеріали справи не містять відомостей про сплату йому грошового забезпечення з 15.12. по 19.12.2016 р. та з 29.04.2017р. по 24.09.2019р., суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання грошового забезпечення за час затримки виконання рішення суду, а саме з 15.12. по 19.12.2016 р. та з 29.04.2017р. по 24.09.2019р.

З приводу суми, що підлягає стягненню за час затримки виконання рішення суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Відповідно до абз.3 п.2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абзацом 3 пункту 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Втім, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом справ.

Тобто, за змістом вказаної правової норми, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними ст. 2 КАС України.

Отже, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Варто зазначити, що суд уповноважений лише встановити наявність або відсутність у позивача права на виплату грошового забезпечення за відповідний період, тим самим встановити правомірність або протиправність дій та/або бездіяльності державного органу, при цьому розрахунок, нарахування та виплата ОСОБА_1 належної йому до виплати суми має здійснюватися виключно відповідачем.

Суд не може підміняти суб`єкт владних повноважень рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Відтак, позовна вимога, якою позивач просить суд зобов`язати суб`єкт владних повноважень нарахувати та виплатити належні йому до виплати суми у конкретному розмірі, є формою втручання в його дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому не підлягає задоволенню.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 ст. 77 КАС України).

На підставі ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи усі наведені обставини, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

З урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню за період з 15.12. по 19.12.2016 р. та з 29.04.2017р. по 24.09.2019р.

Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", питання розподілу судових витрат суд не вирішує.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах передбачений ст. 382 КАС України.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

КАС України встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи суд вважає, що визначені ст. 382 КАС України правові підстави для встановлення судового контролю шляхом зобов`язання відповідача надати звіт про виконання судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 139, 242 - 246, 250, 255, 295, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) до Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (, 73026, м. Херсон, проспект Ушакова, 75) про стягнення грошового забезпечення за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час затримки виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 14.12.2016 року по справі № 821/1248/16 за період з 15.12.2016 року по 19.12.2016 року (включно), а також з 29.04.2017 року по 24.09.2019 року (включно).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 29 січня 2020 р.

Суддя С.В. Гомельчук

кат. 106010000