Справа № 520/14002/19
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

30 січня 2020 р. справа № 520/14002/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправною та скасування рішення, -

встановив:

Матеріали позову одержані судом 20.12.2019 р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 23.12.2019 р. Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 23.01.2020 р.

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, ФОП), у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДПС у Харківській області про анулювання реєстрації та виключення з Реєстру платників єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) №1469 від 30.09.2019р.

Аргументуючи цю вимогу зазначив, що протиправно був позбавлений статусу платника єдиного податку.

Відповідач, Головне управління Державної податкової служби у Харківській області (далі за текстом контролюючий орган, владний суб`єкт, адміністративний орган, ГУ, Управління), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що проведена камеральна перевірка показала на існування податкового боргу станом на кожне перше число місяця протягом двох послідовних звітних податкових кварталів. Наполягав, що ця обставина з`ясована із дотриманням процедури, є достовірною і визначена законом у якості підстави для припинення знаходження особи на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник пройшов визначену законодавством процедуру державної реєстрації, унаслідок чого набув правового статусу фізичної особипідприємця з 03.02.2004 р.

З 01.10.2015р. оподаткування доходів заявника у межах господарської діяльності підприємця здійснювалось за спрощеною системою оподаткування у якості платника 2 групи за ставкою 20%.

30.01.2019р. у картці особового рахунку заявника по земельному податку контролюючим органом було проведено облікову операцію з нарахування недоїмки у сумі 171,48грн.

Податкова вимога на цю суму контролюючим органом не складалась.

14.03.2019р. заявник подав до контролюючого органу заяву про перехід із 2 групи платників єдиного податку на 3 групу платників податків за ставкою 5%.

Дана заява була задоволена контролюючим органом і з 01.04.2019р. оподаткування доходів заявника у межах підприємницької діяльності здійснювалось за спрощеною системою оподаткування у якості платника 3 групи за ставкою 5%.

До суду учасниками справи не подано: 1) копії договору оренди земельної ділянки від 07.10.2005 р. №88148/05, укладеного заявником з Харківською міською радою; 2) документів про продовження дії цього договору протягом 2018-2019р.р.; 3) декларацій заявника із земельного податку за цим договором у 2018-2019р.р.; 4) виданих контролюючим органом податкових повідомленьрішень про визначення грошових зобов`язань по платежу земельний податок за цим договором на 2018-2019 р.р.

Разом із тим, оскільки ці документи відсутні у розпорядженні контролюючого органу і не використовувались контролюючим органом у спірних правовідносинах, то суд вважає, що спір підлягає розв`язанню без урахування перелічених документів.

Подана контролюючим органом роздруківка тексту на аркуші формату А4, де під порядковим №236 викладені відомості стосовно СПД-ФО ОСОБА_1 не може бути сприйнята судом у якості належної правової підстави виникнення податкового обов`язку із земельного податку, адже не є ані податковою декларацією, ані податковим повідомленням-рішенням.

Контролюючим органом було проведено камеральну перевірку діяльності заявника з питання дотримання умов перебування на спрощеній системі оподаткування за період 01.04.2019 р. - 30.09.2019 р.

Результати перевірки оформлені актом від 30.09.2019р. №1469/20-40-56-06-09/ НОМЕР_1 (далі за текстом - Акт).

У тексті Акту викладені судження контролюючого органу про вчинення особою порушення абз.8 п.п.298.2.3 ст.298 та абз.3 п.п.299.10 ст.299 Податкового кодексу України за рахунок застосування спрощеної системи оподаткування при існуванні податкового боргу із земельного податку станом на 01.04.2019 року у сумі 171,48 грн. та станом на 01.07.2019 року у сумі 171,48грн.

30.09.2019 р. із посиланням на Акт контролюючим органом було видано рішення №1469 про анулювання реєстрації заявника у якості платника єдиного податку.

Як з`ясовано судом, юридичною підставою для прийняття оскарженого рішення контролюючим органом обрані положення абз.8 п.п.298.2.3 ст.298 та абз.3 п.п.299.10 ст.299 Податкового кодексу України, а фактичною підставою послугували судження контролюючого органу про наявність податкового боргу із земельного податку станом на 01.04.2019 року у сумі 171,48 грн. та станом на 01.07.2019 року у сумі 171,48 грн.

Не погодившись із правомірністю рішення контролюючого органу про анулювання реєстрації у якості платника єдиного податку, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ч.1 ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

З 01.01.2012 р. правовідносини з приводу справляння єдиного податку унормовані приписами глави 1 розділу XIV Податкового кодексу України

Так, п.п.8 п.п.298.2.3 ст.298 Податкового кодексу України передбачено, що у разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, в останній день другого із двох послідовних кварталів.

У тексті оскарженого рішення контролюючим органом указано, що заявник переводиться на загальну систему оподаткування з 01.10.2019р., тобто перший календарний день четвертого кварталу 2019 р.

Отже, звітними податковими періодами, використаними контролюючим органом для визначення стану розрахунків, у спірних правовідносинах є ІІІ квартал 2019р. та ІІ квартал 2019р.

Відтак, контролюючий орган у спірних правовідносинах виходив із наявності у заявника податкового боргу станом на 01.07.2019 р. (перше число першого місяця ІІІ кварталу 2019р.) та станом на 01.04.2019 р. (перше число першого місяця ІІ кварталу 2019р.).

Розглядаючи справу, суд відмічає, що відповідно до п.п.3 п.п.299.10 ст.299 Податкового кодексу України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 та підпунктом 298.8.6 пункту 298.8 статті 298 цього Кодексу.

Як передбачено п.п.299.11 ст.299 Податкового кодексу України, у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акту перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.

У разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення виїзних документальних перевірок платника єдиного податку четвертої групи невідповідності вимогам підпункту 4 пункту 291.4 та пункту 291.5 1 статті 291 цього Кодексу у податковому (звітному) році або у попередніх періодах, такому платнику за такі періоди нараховуються податки та збори, від сплати яких він звільнявся як платник єдиного податку четвертої групи, та штрафні (фінансові) санкції (штрафи), передбачені главою 11 розділу II цього Кодексу. Такий платник податку зобов`язаний перейти до сплати податків за загальною системою оподаткування, починаючи з наступного місяця після місяця, у якому встановлено таке порушення.

Звідси слідує, що проведення виїзної документальної перевірки на предмет дотримання п.п.4 п.291.4 та п.291.5 1 ст.291 Податкового кодексу України є обов`язковим виключно стосовно платників єдиного податку 4 групи.

Між тим, відносно заявника контролюючим органом у спірних правовідносинах фактично перевірялось питання своєчасної оплати грошових зобов`язань з податків (зборів).

Згідно з п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

У розумінні п.п.75.1.1 ст.75 Податкового кодексу України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.

Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.

Таким чином, оскільки нормами глави 1 розділу XIV Податкового кодексу України не передбачено окремого порядку проведення перевірок з питань дотримання особами умов застосування спрощеної системи оподаткування за критерієм своєчасності виконання податкового обов`язку (тобто за критерієм відсутності податкового боргу), а проведена контролюючим органом перевірка стосувалась виключно питання своєчасності оплати податків (зборів) і здійснювалась на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах, то порушень у реалізації владної управської функції у цій сфері судом не знайдено.

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що за приписами п.п.299.6 ст.299 Податкового кодексу України підставами для прийняття контролюючим органом рішення про відмову у реєстрації суб`єкта господарювання як платника єдиного податку є виключно: 1) невідповідність такого суб`єкта вимогам, встановленим статтею 291 цього Кодексу; 2) наявність у суб`єкта господарювання, який утворюється у результаті реорганізації (крім перетворення) будь-якого платника податку, непогашених податкових зобов`язань чи податкового боргу, що виникли до такої реорганізації; 3) недотримання таким суб`єктом вимог, встановлених підпунктом 298.1.4 пункту 298.1 статті 298 цього Кодексу.

У силу п.п.291.5.8 ст.291 Податкового кодексу України не можуть бути платниками єдиного податку першої - третьої груп платники податків, які на день подання заяви про реєстрацію платником єдиного податку мають податковий борг, крім безнадійного податкового боргу, що виник внаслідок дії обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин).

Станом на 30.01.2019р. за заявником згідно з відомостями картки особового рахунку обліковувався податковий борг із земельного податку у сумі 171,48грн.

20.03.2019р. заявник подав заяву про реєстрацію платником єдиного податку 3 групи за ставкою 5%.

01.04.2019р. дана заява була задоволена контролюючим органом.

Відтак, суд вважає, що у спірних правовідносинах станом на 01.04.2019р. контролюючий орган не кваліфікував борг заявника у розмірі 171,48грн. у якості такого, що виник у межах підприємницької діяльності.

Однак, у подальшому без настання будь-якої події суттєвої зміни у фактичній дійсності контролюючий орган допустив прямо протилежну кваліфікацію цієї ж самої обставини і кваліфікував борг заявника у розмірі 171,48грн. у якості такого, що виник у межах підприємницької діяльності.

Суд зауважує, що за визначенням п.п.14.1.175 ст.14 Податкового кодексу України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з п.59.1 ст.59 Податкового кодексу України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та у рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли з урахуванням правових наслідків існування податкового боргу (якими є втрата права на застосування спрощеної системи оподаткування) платнику єдиного податку в обов`язковому порядку має бути надіслана податкова вимога безвідносно до суми боргу.

У спірних правовідносинах контролюючий орган податкової вимоги на адресу заявника не надсилав.

Отже, контролюючий орган не забезпечив виконання у спірних правовідносинах положень ч.2 ст.2 КАС України при винесенні оскарженого рішення, адже не виклав у тексті Акту жодних обставин реальної обізнаності заявника із існуванням податкового боргу або об`єктивної неспроможності заявника не знати про існування податкового боргу.

З приєднаних до справи документів витікає, що рішення про анулювання реєстрації заявника у якості платника єдиного податку було зумовлено відомостями картки особового рахунку, де було відображено податковий борг з плати за землю за 2018р. у сумі 171,48 грн.

З цього приводу суд зауважує, що відповідно до п.269.1 ст.269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є: 269.1.1. власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); 269.1.2. землекористувачі.

За правилом п.286.2 ст.286 цього ж кодексу платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Натомість у силу п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Звідси слідує, що правовими підставами виникнення податкового обов`язку із земельного податку (плати за землю) є або податкова декларація, або податкове повідомлення - рішення.

Між тим, текст складеного контролюючим органом Акту не містить ані відомостей про подання заявником податкової декларації з податку за землю за 2018-2019 р.р., ані про винесення відповідного податкового повідомленнярішення з викладенням даних про настання події узгодження визначеного контролюючим органом грошового зобов`язання за платежем земельний податок.

Таким чином, доказів правомірності обліковування реального податкового боргу за заявником саме у якості фізичної особи підприємця контролюючий орган на момент проведення перевірки та прийняття оскарженого рішення не добув, таких доказів не оцінював, а відтак, висновків з даного питання до мотивів видання оскарженого рішення не включав.

Критерії законності рішення (діяння, тобто управлінського волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України.

З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом не подано доказів відповідності закону оскарженого рішення (діяння), а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого рішення.

Наведені ж приватною особою доводи не відкидають гіпотетично припустимої можливості існування в умовах реальної дійсності.

Тому, підсумовуючи викладені вище міркування та беручи до уваги обсяг доказів, наявних у розпорядженні контролюючого органу на момент видання оскарженого рішення, суд не знаходить правових підстав для визнання юридично правильними та фактично обґрунтованими тих мотивів, які покладені в основу оскарженого рішення.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк обставини фактичної дійсності з`ясував неповно, діяння особи кваліфікував неправильно, унаслідок чого міра застосованої юридичної відповідальності не узгоджується із характером, змістом та наслідками діяння особи.

Отже, у спірних правовідносинах допущені владним суб`єктом порушення в реалізації управлінської функції спричинили настання негативних наслідків, що є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 30.09.2019 р. №1469.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко