Справа № 520/13059/19
Суддя: Панов М.М.
Дата ухвалення: 2020-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2020 р. № 520/13059/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панова М.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління державного бюро розслідуваня, розташове у місті Полтаві про поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд скасувати наказ в.о. Директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві Новікова Олексія №145-0 від 30.10.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача сектору матеріально-технічного забезпечення; поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві з 05.11.2019; зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.11.2019 по день фактичного поновлення на посаді.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуваний наказ винесено всупереч вимогам чинного законодавства, протиправним та таким, що суперечить нормам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Ухвалою суду від 13.12.2019 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

Представником відповідача до суду надано відзив на позов, в якому зазначено, що оскаржуваний наказ є правомірним, та відповідає вимогам чинного законодавства. В задоволенні адміністративного позову просить відмовити.

Оцінивши повідомлені сторонами обставини, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно наказу ТУ ДБР від 12.04.2019 №26-0, позивача було призначено на посаду завідувача сектору матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, з 15.04.2019, як такого, що пройшов за конкурсом з випробуванням строком шість місяців.

У зв`язку з перебуванням позивача у стані тимчасової непрацездатності термін випробування продовжувався на 10 календарних днів згідно наказу ТУ ДБР від 23.09.2019 №121-0 та на 13 календарних днів - наказу ТУ ДБР від 21.10.2019 №134-о, з якими ОСОБА_1 був ознайомлений, про що міститься його підпис.

21 жовтня 2019 року ОСОБА_1 було вручено лист-попередження від 21.10.2019 №12786/10, в якому зазначено, що за результатами аналізу професійної діяльності позивача на посаді завідувача сектору матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР встановлено, що фаховий рівень ОСОБА_1 недостатній для організації діяльності підпорядкованого підрозділу, що стало причиною провальної ситуації за рядом важливих напрямів роботи, зокрема організація автотранспортної діяльності сектору, яка є надважливою для виконання завдань, визначених Законом України «Про Державне бюро розслідувань».

Відповідач зазначає, що оскільки рівень професійної підготовки ОСОБА_1 є недостатнім для виконання завдань та обов`язків завідувача сектору матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР, його було повідомлено про звільнення 30.10.2019 в порядку пункту 2 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» з вищевказаних підстав.

Наказом ТУ ДБР від 30.10.2019 №145-0 ОСОБА_1 було звільнено з посади завідувача сектору матеріально-технічного забезпечення у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». У зв`язку з перебуванням позивача на лікарняному днем звільнення визначено його перший робочий день після закінчення терміну тимчасової непрацездатності.

04.11.2019, в перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності, ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади. У цей же день він був ознайомлений з наказом від 30.10.2019 №145-0, позивачу була видана трудова книжка та проведений остаточний повний розрахунок згідно наказу ТУ ДБР від 04.11.2019 №146-0. При цьому, останній день випробування закінчувався 07.11.2019.

Суд зазначає, що правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначаються Законом України від 12.11.2015 794-VІІІ «Про Державне бюро розслідувань» (далі - Закон №794).

Статтею 14 Закону №794 визначено, що до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці, працівники, які уклали трудовий договір із Державним бюро розслідувань.

Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у цих підрозділах затверджуються Директором Державного бюро розслідувань. Призначення на посади у Державному бюро розслідувань, крім посад, визначених у частині першій статті 10, частині першій статті 13 та частині першій статті 24 Закону № 794, здійснюється за результатами відкритого конкурсу, що проводиться конкурсною комісією з проведення конкурсу на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань, положення про яку затверджує Директор Державного бюро розслідувань. Конкурс проводиться у порядку, затвердженому Директором Державного бюро розслідувань на основі Типового порядку проведення відкритого конкурсу, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Закон України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889) регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця (стаття 3 Закону № 889).

Статтею 35 Закону №889 визначено умови та порядок встановлення випробування при прийнятті на посади державної служби.

Так, у частині 1 статті 35 Закону №889 зазначено, що в акті про призначення на посаду суб`єкт призначення може встановити випробування з метою встановлення відповідності державного службовця займаній посаді із зазначенням його строку.

Згідно до частини 2 статті 35 Закону №889 при призначенні особи на посаду державної служби вперше встановлення випробування є обов`язковим.

На строк випробування державному службовцю визначаються завдання, зміст та обсяг яких має відповідати посадовим обов`язкам. Строки виконання завдань мають бути реальними для досягнення необхідного результату.

Випробування встановлюється строком від одного до шести місяців.

Згідно частини 5 статті 35 Закону №889, якщо державний службовець у період випробування був відсутній на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, перебуванням у додатковій відпустці у зв`язку з навчанням або з інших поважних причин, строк випробування продовжується на відповідну кількість днів, протягом яких він фактично не виконував посадові обов`язки.

У відповідності до частини 6 статті 35 Закону №889 суб`єкт призначення має право звільнити державного службовця з посади до закінчення строку випробування у разі встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді на підставі пункту 2 частини першої статті 87 цього Закону. Суб`єкт призначення попереджає державного службовця про звільнення у письмовій формі не пізніш як за сім календарних днів.

Приписами пункту другого частини першої статті 87 Закону №889 обумовлено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування.

Щодо твердження позивача про відсутність підстав для випробування, суд зазначає наступне.

Як зазначено вище, частиною 1 статті 14 Закону №794 визначені наступні категорії працівників ДБР: особи рядового і начальницького складу, державні службовці, працівники, які уклали трудовий договір із Державним бюро розслідувань.

Стосовно державних службовців Державного бюро розслідувань в частині 5 статті 14 Закону №794 міститься пряма норма, яка визначає, що на державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу».

У відповідності до частини 1 статті 5 Закону №889 правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Згідно частини 2 статті 5 Закону №889 відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини 3 статті 5 Закону №889 дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Отже, положення законодавства про працю застосовуються до правовідносин щодо проходження державної служби тільки у частині відносин, не врегульованих Законом №889.

За приписами ч. 1ст. 21 Закону №889 вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 35 Закону №889 в акті про призначення на посаду суб`єкт призначення може встановити випробування з метою перевірки відповідності державного службовця займаній посаді із зазначенням його строку. При призначенні особи на посаду державної служби вперше встановлення випробування є обов`язковим. Випробування при призначенні на посаду державної служби встановлюється строком до шести місяців.

Із аналізу наведених вище положень Закону №889 слідує, що цей Закон врегульовує питання встановлення випробування особі при призначенні на державну службу незалежно від того, чи призначена особа за результатами конкурсу, чи за переведенням, чи в інший спосіб та не передбачає виключень для невстановлення випробування для будь-яких категорій осіб, як це передбачено законодавством про працю.

Таким чином, не можна погодитись з доводами Позивача про застосування статті 26 КЗпП України до відносин щодо встановлення державному службовцю випробувального терміну, оскільки дані відносини врегульовані Законом №889.

Стосовно доводів позивача щодо відсутності повноважень робочої групи та характеру перевірки, проведеної на підставі наказу ТУ ДБР від 04.10.2019 №100 «Про проведення перевірки організації діяльності сектору матеріально-технічного забезпечення», суд зазначає наступне.

Думка позивача стосовно того, що перевірка робочої групи мала характер дисциплінарного провадження, має характер суб`єктивного припущення та не заслуговує на увагу, оскільки наведене не відноситься до предмету доказування у цій справі.

В даному випадку спір стосується надання оцінки повноти, якості та своєчасності виконання державним службовцем під час випробувального строку поставлених суб`єктом призначення завдань.

У відповідності до частини 6 статті 35 Закону №889 суб`єкт призначення має право звільнити державного службовця з посади до закінчення строку випробування у разі встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді на підставі пункту 2 частини першої статті 87 цього Закону, письмово попередивши його про це не пізніш як за сім календарних днів.

Припинення державної служби за результатами випробування не можна визнати таким, що провадиться за вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, оскільки державний службовець при призначенні на посаду, даючи згоду на випробування, фактично дає згоду і на можливість розірвання з ним трудового договору, якщо протягом строку випробування буде встановлено невідповідність його роботів на яку його прийнято.

Термін «невідповідність» означає, що підставою для звільнення не може бути порушення службової дисципліни. За такі порушення державний службовець може бути звільнений на підставі відповідних норм Закону №889, а не за результатами випробування.

Отже, підставою для припинення державної служби за результатами випробування може бути тільки невідповідність державного службовця посаді, на яку він прийнятий.

При цьому, вирішення питання відповідності державного службовця займаній посаді є правом суб`єкта призначення, який приймає таке рішення за наслідками роботи державного службовця в період строку випробування.

Припинення державної служби на підставі пункту 2 частини 1 статті 87 Закону №889 з урахуванням приписів статті 35 Закону №889 має відбуватися за наступних умов: 1) встановлення суб`єктом призначення невідповідності державного службовця займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі; 2) письмове попередження державного службовця про звільнення за сім календарних днів; 3) звільнення проводиться протягом строку випробування.

В даному випадку ТУ ДБР були виконані усі умови, встановлені законодавством.

Аналогічну правову позицію виклав Верховний Суд у постанові від 05.12.2019 у справі №522/3864/18.

Відповідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо твердження позивача про порушення відповідачем порядку випробування, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

ОСОБА_1 в позовній заяві зауважує, що жодного завдання, зміст та обсяг якого відповідав би його посадовим обов`язкам за весь час випробування встановлено не було.

Так, частиною 1 ст. 8 Закону №889 визначено основні обов`язки державного службовця, зокрема, дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів; сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки; виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України. Державні службовці виконують також інші обов`язки, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону № 889, державний службовець зобов`язаний виконувати накази (розпорядження), доручення керівника, видані в межах його повноважень, крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті. Наказ (розпорядження) має бути письмовим, а доручення може бути письмовим або усним.

Позивач на день фактичного початку виконання обов`язків завідувача сектору матеріально-технічного забезпечення був ознайомлений з Положенням про сектор матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві. Даний факт підтверджений самим ОСОБА_1 в позові.

В Положенні про сектор матеріально-технічного забезпечення визначені безпосередній керівник Хатамова Р.М., обсяг повноважень завідувача сектору, його права та обов`язки.

Отже, завдання на випробувальний термін позивач отримав у день призначення та вживав заходів щодо їх виконання, тобто приступив до виконання обов`язків завідувача сектору матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР.

За змістом частини 1 статті 35 Закону №889 метою випробування є встановлення відповідності державного службовця займаній посаді.

Тобто, протягом випробування позивач повинен був своєчасно, якісно і в повному обсязі виконувати обов`язки, визначені Положенням про сектор матеріально-технічного забезпечення, виконувати інші накази, розпорядження та доручення з метою доведення своєї відповідності займаній посаді.

При цьому чинним законодавством не передбачений обов`язок суб`єкта призначення складати окремий індивідуальний план-завдання на час випробування та документально фіксувати невідповідність державного службовця займаній посаді, встановленої під час випробування.

При припиненні державної служби відповідач скористався своїм правом, передбаченим статтями 35, 87 Закону №889, а тому права Позивача порушено не було.

Питання про відповідність чи невідповідність державного службовця обумовленій роботі, оцінку його професійних та ділових якостей дає суб`єкт призначення та не може вирішуватись судом.

Зазначена позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 29 березня 2018 року по справі №381/4968/16-ц.

Відповідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, суд зазначає, що твердження позивача щодо порушень, які зазначені в акті перевірки від 15.10.2019, то ці доводи не стосуються предмету доказування у цій справі.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність кожного конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, відповідно ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України.

В наказі від 30.10.2019 №145-0 про звільнення ОСОБА_1 акт перевірки від 15.10.2019 взагалі не вказується як підстава його прийняття. У висновках акту вказано про неналежне виконання службових обов`язків позивачем, але рекомендацій щодо звільнення позивача або висновку про невідповідність позивача займані посаді у висновках акту не міститься.

Стосовно доводів ОСОБА_1 щодо порядку встановлення невідповідності працівника займаній посаді, суд зазначає наступне.

Частиною 6 ст. 35 Закону №889 передбачено, що суб`єкт призначення має право звільнити державного службовця з посади до закінчення строку випробування у разі встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді на підставі пункту 2 частини першої статті 87 цього Закону. Суб`єкт призначення попереджає державного службовця про звільнення у письмовій формі не пізніш як за сім календарних днів із зазначенням підстав невідповідності займаній посаді.

Згідно ч. 1 ст. 83 Закону №889, державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення з підстав, визначених статтею 87 Закону №889.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 87 Закону №889 підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування.

Таким чином, наслідком не проходження випробувального строку у разі встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування є припинення державної служби шляхом звільнення. Іншого чинним законодавством України не передбачено.

При цьому, прийняти такий акт суб`єкт призначення має право в будь-який час протягом строку випробування та до закінчення цього строку.

Отже, оскільки позивач погодився із встановленням йому випробувального строку, він усвідомлював та передбачав наслідки випробування, зокрема, звуження його гарантій щодо проходження державної служби та наявність у суб`єкта призначення повноважень щодо оцінки діяльності державного службовця протягом строку випробування за внутрішнім переконанням.

Оцінка діяльності державного службовця протягом строку випробування належить до виключної компетенції суб`єкта призначення, тобто є дискрецією відповідача.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. При цьому державний орган не зобов`язаний узгоджувати (в будь-якій формі) свої рішення з будь-яким іншим суб`єктом.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому законодавцем повноважень.

В даному випадку суб`єкт призначення - керівник ТУ ДБР у м. Полтава, призначаючи позивача на посаду з випробуванням, мав певні очікування щодо результатів цього випробування. Порівняння фактичних результатів роботи позивача під час випробування із очікуваними стало підставою для висновку відповідача про невідповідність позивача займаній посаді протягом строку випробування.

Із наведеного виходить, що оцінка діяльності державного службовця під час випробування є виключною компетенцією суб`єкта призначення.

Таким чином, ТУ ДБР має право вільного розсуду оцінки відповідності позивача займаній посаді протягом строку випробування, і така оцінка є виключними дискреційними повноваженнями керівника ТУ ДБР у м. Полтаві.

Позивачем не наведено належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, натомість ТУ ДБР у м. Полтаві при звільненні ОСОБА_1 діяло в межах повноважень та у спосіб, визначений законами України.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 263, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління державного бюро розслідування, розташове у місті Полтаві (вул. Соборності, буд. 37, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) про поновлення на посаді - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М.Панов