Справа № 640/6093/19
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2020-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2020 року м. Київ № 640/6093/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кармазіна О.А., розглянувши порядку спрощеного (письмового) позовного провадження адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
провизнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п.: НОМЕР_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, код ЄДР: 42098368), в якому просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у посяганні на право позивача володіти своїм майном у вигляді пенсії, а саме: невиплаті пенсії за минулий період ОСОБА_1 ;

2) зобов`язати відповідача здійснити виплату позивачу пенсії за минулий період з січня по березень 2016 року та з серпня 2016 року по вересень 2018 року на загальних підставах негайно після проголошення судового рішення, а також утриматись від подальшого призупинення її виплати.

Позиція позивача.

Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, зазначає, що з 2009 здобувала право на отримання пенсії за віком. До серпня 2014 перебувала на обліку в УПФУ Центрально-Міського району м. Горлівка Донецької області.

Внаслідок відомих подій на сході України з серпня 2014 перебувала на обліку в Артемівському об`єднаному УПФУ Донецької області. Відповідно, 24.12.2014 була оформлена довідка № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО.

З цього часу та до грудня 2015, потім з квітня по липень 2016 нараховувалось пенсійне забезпечення та перераховувалось на картковий рахунок. Розмір пенсії у 2016 році був 1310,65 грн.

Однак, з січня по березень 2016, а потім з серпня 2016 по березень 2018, пенсія перестала нараховуватись.

У позові зазначається, що 10.04.2018 позивач скористалась своїм правом і звернулася із заявою про перевід пенсійної справи до м. Києва.

При цьому, 10.04.2018 оформлено довідку № про взяття позивача на облік у м. Києві як внутрішньо переміщеної особи.

10.04.2018 позивача поставили на облік до ГУ ПФУ у м. Києві.

Однак, лише з жовтня 2018 відповідач почав нараховувати пенсійне забезпечення і не повернув пенсію за минулий час.

Загалом, як зазначає позивач, вона не отримала пенсію з січня по березень 2016 та з серпня 2016 по вересень 2018.

Позивач додає, що 18.10.2018 подала заяву до ГУ ПФУ щодо виплати пенсії за минулий період і 15.12.2018 отримала відповідь, в якій є посилання на постанови КМУ 355 від 24.04.2018, № 365 від 08.06.2016.

Йдеться про виплату заборгованості за минулий період на підставі окремого порядку, прийнятого КМ України.

Позивач, наводячи положення Конституції України та профільних нормативно-правових актів, вважає таку бездіяльність протиправною. Наголошує, що Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної пенсії.

Позиція відповідача.

Відповідач у відзиві на позов заперечив проти задоволення позову та просив відмовити у його задоволенні.

Відзив по суті містить набір посилань на нормативно-правові акти без будь-яких висновків чи фактів, які б доводили правомірність невиплати пенсії у зазначений вище період.

Відповідач наголосив, що суми заборгованості за минулий період, будуть виплачені на умовах окремого порядку, визначеного КМ України, який не прийнятий та невідомо коли буде прийнятий.

Процесуальні дії, вчинені у справі.

Ухвалою від 12.04.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України вирішено розглядати справу у порядку спрощеного (письмового) провадження.

Ухвалою суду позивача звільнено від сплати судового збору.

Встановлені судом обставини.

Так, у даному випадку сторонами не спростовується та не заперечується факт перебування позивача на обліку у відповідача, наявність у нього статусу внутрішньо переміщеної особи, факти зупинення пенсійних виплат, звернення до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії та отримання відповіді, а відтак вказані обставини є встановленими. Станом на час прийняття рішення у справі відомості про виплату заборгованості відсутні.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон № 1058-IV.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV.

Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін.

Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Проте, як встановлено під час розгляду справи, заборгованість не виплачується у зв`язку з очікуванням ГУ ПФУ в м. Києві прийняття КМ України у невизначеному майбутньому окремого порядку виплати заборгованості, що, за умов очікування саме такого акту, є очевидним протиправним втручанням у приватне життя, що є порушенням ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а відхід від цих правил допускається лише на підставі Закону та з дотриманням інших умов, визначених Конвенцією.

Наведена поведінка відповідача є прямим порушенням принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права, що полягає у нездійсненні виплати пенсії у зв`язку з тим, що один державний орган очікує санкції на такі дії з боку іншого органу при наявності прямих, визначених Конституцією і Законами України зобов`язаннями перед конкретною людиною.

Суд вкотре звертає увагу на численну практику ЄСПЛ щодо України, який в численних рішеннях звертає увагу України на порушення аналогічними випадками вимог Конвенції та стягує з Держави України компенсації.

Слід зазначити, що Закон № 1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як зазначено відповідачем.

При цьому, відповідачем не надано будь-яких доказів встановлення відсутності позивача за місцем проживання у м. Києві.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Не спростовують правильності висновків суду і положення пункту 1 частини першої статті 10 та статті 20 Закону № 1706-VII, постанов Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", від 08 червня 2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" та № 335 від 25.04.2018.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону № 1706-VII Кабінет Міністрів України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Частиною другою статті 20 Закону № 1706-VII визначено, що закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Проте, наведені положення Закону № 1706-VII не надають ПФУ, його органам, як і КМ України повноважень на визначення випадків припинення/зупинення/блокування виплати пенсій.

За змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Як вже зазначалося, преамбулою Закону № 1058-IV визначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

При цьому, згідно з преамбулою Закону № 1706-VII цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (частина перша статті 2 Закону № 1706-VII).

Отже, ураховуючи наведені положення Закону № 1706-VII, суд вважає, що прийняття законодавцем цього Закону спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, до яких належить і позивач, а не на звуження обсягу їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України, зокрема в частині першій статті 49 Закону № 1058-IV, що має місце у даному випадку з боку відповідача.

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що невиплата позивачу пенсії носить протиправний характер, дії/бездіяльність відповідача у цьому контексті вчинені/допущені не у спосіб та не на підставах, передбачених Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце також протиправне втручання у право власності позивача.

Відтак, суд, з урахуванням положень ч. 2 ст. 9 КАС України (щодо права суду вийти за межі позовних вимог для ефективного захисту прав позивача) та п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України (щодо права суду обрати належний та ефективний спосіб захисту прав позивача), вважає за необхідне задовольнити позов шляхом визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті позивачу пенсії з січня по березень 2016 та з серпня 2016 по вересень 2018, а також зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу пенсію за вказаний період.

Що стосується зобов`язання відповідача утриматись від подальшого призупинення виплату пенсії, слід зазначити, що певні такі випадки визначені Законом, а тому, у разі наявності певних обставин та підстав, визначених Законом, такі дії можуть вчинятися. Знову-таки, слід повторитися, - виключно у випадках, встановлених Законом. Тому, враховуючи це, а також те, що такі вимоги заявлені на майбутнє, такі позовні вимоги є передчасними, за відсутності обставин вважати порушеними права позивача у майбутньому, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи наведене, позов підлягає задоволенню частково - як зазначено вище.

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями статтями ст.ст. 2, 5 - 11, 14, 19, 72 - 77, 90, 241 - 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16; код ЄДР: 42098368), яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п.: НОМЕР_1 ) пенсії за період з січня 2016 по березень 2016 та з серпня 2016 по вересень 2018.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16; код ЄДР: 42098368) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п.: НОМЕР_1 ) пенсію за період з січня 2016 по березень 2016 та з серпня 2016 по вересень 2018.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.А. Кармазін