Справа № 200/8342/19-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2020-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року справа №200/8342/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Геращенка І.В., суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М.,

секретар судового засідання Мирошниченко О.Л.,

за участю: представника позивача Іванова В.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 200/8342/19-а (головуючий І інстанції Лазарєв В.В., повний текст складений у м. Слов`янську Донецької області) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об`єднання «ІНКОР і Ко» до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об`єднання «ІНКОР і Ко» (далі ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «ІНКОР і Ко», позивач) звернулось до суду з позовом до Головного управління ДФС у Донецькій області (далі ГУДФС у Донецькій області) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 20 березня 2019 року № , № (т. 1 а.с. 4-10).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року позов задоволений: визнані протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 20 березня 2019 року № , № (т. 2 а.с. 4-8).

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову через порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, ненадання вірної оцінки обставинам справи (т. 2 а.с. 13-17).

Посилався на правомірність спірних податкових повідомлень-рішень, наголошуючи на непідтвердження господарських операцій з контрагенами.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, вивчив доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені наступні обставини справи.

Згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «Інкор і Ко» зареєстровано в якості юридичної особи, основним видом економічної діяльності позивача є 20.14 виробництво інших основних органічних хімічних речовин (т.1 а.с. 134-135).

Позивач є платником податку на додану вартість (т. 1 а.с. 137).

З 21 січня 2019 року по 1 лютого 2019 року посадовими особами ГУ ДФС у Донецькій області проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «Інкор і Ко» з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за листопад 2018 року, за наслідками якої складений акт від 8 лютого 2019 року № 145/05-99-12-02-31297266 (т.1 а.с. 12-38).

Актом перевірки встановлено, що до податкового кредиту жовтня, листопада 2018 року по платнику ТОВ «ІТ-ІНТЕГРАТОР» було включено суму ПДВ 30786,59 грн. без підтвердження первинними документами та регістрами бухгалтерського обліку. Крім того, у жовтні 2018 року платником віднесено до податкового кредиту сума ПДВ по контрагенту КП «Компанія «Вода Донбасу», проте останнім, податкові зобов`язання з отриманих сум не сформовані та не сплачені, за жовтень 2018 року податкова звітність з ПДВ не надана.

Висновками акту перевірки встановлені порушення позивачем п.44.1, ст. 44, п. 198.3, п. 198.6 ст.198, п.200.1, п.200.4 ст.200 ПКУ в частині достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за жовтень, листопад 2018 року в результаті чого: завищено суму від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту у розмірі 30843,35 грн., у тому числі за жовтень 2018 року на 435,16 грн., за листопад 2018 року - 30408,19 грн., що призвело до завищення суми, яка підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку по декларації за листопад 2018 року в розмірі 378,40 грн., завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21, який переноситься до рядка 16.1 декларації наступного звітного (податкового) періоду) у розмірі 30464,95 грн. по періодах: жовтень 2018 року 56,76 грн., листопад 2018 року 30408,19 грн. (т. 1 а.с. 37-38).

Позивачем до відповідача подано заперечення на акт перевірки (т. 1 а.с. 98-100).

Листом від 20 березня 2019 року ГУ ДФС у Донецькій області повідомило позивачу про незмінність позиції щодо виявлених актом перевірки порушень (т. 1 а.с. 102-106).

На підставі висновків акту перевірки 20 березня 2019 року ГУ ДФС у Донецькій області прийнято податкові повідомлення-рішення № , яким встановлено суму завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду на 30465 грн, № , яким встановлено завищення суми бюджетного відшкодування на 378,40 грн. та застосовано штрафні санкції в сумі 189,20 грн. (т. 1 а.с. 107, 109).

3 квітня 2019 року позивачем подано скаргу на вищезанчаенні податкові повідомлення-рішення, які рішенням Державної фіскальної служби України від 04.06.2019 року 25663/6/99-99-11-04-01-25 залишено без задоволення (т. 1 а.с. 112-115, 117-122).

Спірним у справі є протиправність податкових повідомлень-рішень ГУДФС у Донецькій області від 20 березня 2019 року № , № .

17 листопада 2016 року між позивачем (покупець) та ТОВ «ІТ-ІНТЕГРАТОР» (постачальник) укладено договір поставки № 2913 (т. 1 а.с. 73-77).

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору, кількість, номенклатура ресурсів вказуються в специфікаціях до договору.

На виконання умов вказаного договору ТОВ «ІТ-ІНТЕГРАТОР» було складено накладні: № СДц-42523 від 18.10.2018 року, № СДц-42272 від 05.11.2018 року, № СДц-42345 від 07.11.2018 року (т. 1 а.с. 62,66,70).

Розрахунок за поставлені товари за договором поставки № 2913 підтверджується платіжними дорученнями: № 4608 від 15.11.2018 року, № 4899 від 07.12.2018 року, № 297 від 28.01.2019 року (т. 1 а.с. 61,65,69).

Використання у власній господарській діяльності товарів за договором поставки № 2913 підтверджується актами приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів, вимогами (т. 1 а.с. 220-243).

17 жовтня 2018 року КП «Компанія «Вода Донбасу» для позивача були виконані роботи з розпломбування та пломбування лічильника води на суму 207,78 грн. з ПДВ, що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг) від 17.10.2018 року (т. 1 а.с. 56 зворотній бік).

22 жовтня 2018 року КП «Компанія «Вода Донбасу» для позивача були виконані роботи з виведення з експлуатації вузла обліку холодної води на суму 132,78 грн. з ПДВ, що підтверджується актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №14.10. від 22.10.2018 року (т. 1 а.с. 56).

Розрахунок надані послуги підтверджується платіжними дорученнями: № 4057 від 08.10.2018 року, № 4056 від 08.10.2018 року, № 4300 від 26.10.2018 року (т. 1 а.с. 53-55).

Також за вказаними господарськими операціями позивачу контрагентами були видані податкові накладні, які були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних (т.1 а.с. 182-183, 201-202, 206-207).

Згідно підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно пункту 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення прав та обов`язків. При цьому загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 цього Кодексу).

Одним з юридичних елементів дійсності правочину є його спрямування на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV).

Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію. Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Згідно ч. 1, 2 статті 9 Закону № 996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Згідно пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Згідно пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, право на зменшення суми податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду на суму податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду надається добросовісним платникам для компенсації витрат, понесених у процесі здійснення реальної економічної діяльності, за умови наявності належного документального підтвердження виконання господарської операції.

На підтвердження виконання умов договорів поставки товару між позивачем та його контрагентами, за умовами якого підприємство надає одержувачу товари та послуги, надані договори, видаткові накладні, податкові накладні, платіжні доручення, документи, що свідчать про подальше використання придбаного товару та послуг у власній господарській діяльності, які враховуються для визначення суми податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду, відповідають вимогам Закону № 996-ХІV, є належними та допустимими доказами, що підтверджують здійснення господарських операцій між позивачем та КП «Компанія «Вода Донбасу», ТОВ «ІТ-ІНТЕГРАТОР», у перевіряємий період, а також те, що ці операції спричинили реальні зміни майнового стану позивача.

Податковий орган, стверджуючи про відсутність у позивача реальних господарських операцій, не заперечує того факту, що внаслідок цих операцій змінився майновий стан позивача - він отримав товар, який в подальшому використовував у власній господарській діяльності. Ці факти подальшого використання позивачем товару взагалі податковий орган не спростовує.

Суд не бере до уваги посилання відповідача на відсутність документів, які підтверджують якість товару, оскільки податкове законодавство не ставить право платника на формування податкових вигод у залежність від наявності таких документів, а тому їх ненадання, за умови підтвердження поставки продукції іншими первинними документами, не є підставою для висновку про нездійснення господарських операцій.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 826/17880/15.

Також, є безпідставним посилання податкового органу на неможливість ідентифікувати товар через невідповідність номенклатури, артикулу товарів, що зазначені у податковій накладній та специфікаціях до договору, оскільки певні дефекти в оформленні документів (відсутність окремих реквізитів або помилки при їх заповненні) не позбавляють можливості ідентифікувати господарську операцію, обсяг товару, його вартість, тощо, і не повинні розглядатися як підстави для позбавлення платника податків права на формування податкового кредиту у разі реального здійснених господарських операцій.

Крім того, листами № 356 від 06.11.2018 року, № 348 від 04.11.2018 року, № 312 від 17.10.2018 року ТОВ «ІТ-ІНТЕГРАТОР» повідомило позивача про зміну артикулу товарів (т. 1 а.с. 95-97).

Податкова інформація щодо несплати КП «Компанія «Вода Донбасу» податку на додану вартість з ПДВ за жовтень 2018 року, на яку посилався відповідач, є неприйнятною, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від перебування його контрагента за юридичною адресою, дотримання ним податкової дисципліни та правильності ведення податкового або бухгалтерського обліку.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 27.03.2018 року у справі № 816/809/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За приписами ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що господарські операції між позивачем та його контрагентами для визначення податкового кредиту мали реальний характер, підтверджені належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами та спричинили реальні зміни майнового стану позивача.

Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відпровідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив:

І, нарешті, що стосується зусиль для попередження обманних зловживань системою оподаткування ПДВ, Суд визнає, що коли Держави - члени Конвенції володіють інформацією про такі зловживання зі сторони певної фізичної чи юридичної особи, вони можуть вжити відповідних засобів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов`язків із декларування ПДВ, неможливості з її сторони забезпечити дотримання постачальником його обов`язків щодо декларування ПДВ і той факт, що не було ніякого шахрайства стосовно системи оподаткування, про яке компанія-заявник знала чи могла знати, Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв`язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;

- відсутність первинних документів обліку.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 21-4953а15.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем надані належним чином оформлені документи в підтвердження господарських операцій з його контрагентами.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ГУДФС у Донецькій області від 20 березня 2019 року № , № .

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 200/8342/19-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об`єднання «ІНКОР і Ко» до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень залишити без змін.

Повний текст постанови складений 29 січня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: Т.Г. Арабей

Г.М. Міронова