Справа № 200/1144/20-а
Суддя: Логойда Т.В.
Дата ухвалення: 2020-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

29 січня 2020 р. Справа №200/1144/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Логойда Т.В., перевіривши виконання вимог законодавства при подачі позовної заяви ОСОБА_1 до Ворошиловського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про зняття арешту з майна,

в с т а н о в и л а:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила зняти арешт з усього її майна, що накладений Відділом державної виконавчої служби Ворошиловського районного управління юстиції у м. Донецьку на усе майно боржника, у зв`язку із закінченням (завершенням) виконавчих проваджень №№14519784, 16149035, 16148109, 16149201 та закінченням (завершенням) зведених виконавчих проваджень №№16177600, 16177545 на підставі ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач зазначала, зокрема, що на адвокатський запит Ворошиловський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області листом від 25 вересня 2019 року № 15.26-22/6527/25482 повідомив, що згідно з інформацією з Автоматизованої системи виконавчого провадження відкриті щодо неї виконавчі провадження №№ 14519784, 16149035, 16148109 були об`єднані у зведене виконавче провадження №16177600, виконавче провадження №16149201 було об`єднано у зведене виконавче провадження №16177545. Зведені виконавчі провадження №№16177600, 16177545 на підставі п. 9 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції Закону від 21 квітня 1999 року №606-ХІV) 10 листопада 2014 року були завершені. Жодних документів до відділу в паперовому вигляді не передавалося.

08 жовтня 2019 року адвокатом позивача отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (номер інформаційної довідки: 183996663, дата та час формування: 08 жовтня 2019 року 13:45:19). Згідно з інформацією з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Державного реєстру на даний час щодо позивача зареєстровано обтяження - арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 10691847 від 04 січня 2011 року, час: 15:43.28, реєстратором обтяження є Донецька філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, яка здійснила вказану реєстрацію на підставі постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Ворошиловського районного управління юстиції у м. Донецьку про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження д/в 19 від 04 січня 2011 року (правонаступником якого є відповідач). Об`єктом обтяження є невизначене майно, тобто все майно позивача, крім приміщень за адресою: АДРЕСА_1 та за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, виконавчі провадження, в рамках яких було накладено арешт на усе майно позивача, завершені (закриті), і матеріали таких виконавчих проваджень у розпорядженні відповідача не перебувають.

Вважала, що державним виконавцем не були виконанні вимоги ч.ч. 1 та 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції Закону від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ) та/або ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження (у редакції Закону від 21 квітня 1999 року №606-XIV), щодо: направлення відповідної постанови державного виконавця (про зняття арешту та закриття провадження) до органу, установи, посадовій особі, яким раніше була надіслана постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника для її виконання; необхідних дій щодо реєстрації припинення обтяження її майна.

Така бездіяльність посадової особи відповідача, на її думку, позбавляє її можливості скористатися правами, що визначені ст. 319 Цивільного кодексу України, на реалізацію прав власності на майно, яке належить їй на праві приватної власності, а саме:

- правом власника на користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд;

- правом власника на вчинення щодо свого майна будь-яких дії, які не суперечать закону, в тому числі щодо його відчуження.

У зв`язку з наведеними обставинами позивач звернулася до суду з даним позовом.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у пункті 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року (заяви №29458/04 та №29465/04) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria, заява № 7360/76) зазначив, що поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається судом, встановленим законом, орган, який, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Пунктами 1 та 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з частиною 1 статті 5 вказаного Кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 січня 2020 року в справі № 340/25/19 зазначила, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Частиною 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно з частинами 3 - 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підстави для зняття арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини визначені частиною 4 статті 59 вказаного Закону, яка встановлює вичерпний перелік випадків зняття арешту з майна боржника виконавцем.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина 5 статті 59 вказаного Закону).

З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 січня 2020 року в справі № 340/25/19 висловила правову позицію щодо підсудності справ цієї категорії.

З посиланням на наведені норми законодавства Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для визначення юрисдикції такого спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Висновки щодо застосування норм права, що викладені у вказаних постановах Верховного Суду відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

У даній справі листом від 25 вересня 2019 року № 15.26-22/6527/25482 відповідач повідомив адвокату позивача інформацією, яка міститься в Автоматизованій системі виконавчого провадження щодо завершених 10 листопада 2014 року виконавчих проваджень щодо позивача, матеріали яких до відповідача не передавалися.

Підставою даного позову позивач визначила наявність арешту, накладеного на її майно, що перешкоджає їй в здійсненні права власності на таке майно (ст. 319 Цивільного кодексу України). Також вказувала на допущену з боку відповідача, на її думку, бездіяльність щодо зняття арешту з її майна.

Між тим, позивач не оскаржувала таку бездіяльність.

В даному позові позивач не заявляла вимоги адміністративно-правового характеру не просила визнати неправомірними рішення, дії або бездіяльність відповідача, а лише мала намір в судовому порядку вирішити питання про зняття арешту з майна.

Отже, позов спрямований на захист цивільних прав позивача та фактично є різновидом негаторного позову.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 30 Цивільного процесуального кодексу України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

За таких обставин спір у даній справі не має ознак публічно-правового та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Отже вирішення спору не належить до юрисдикції адміністративних судів, яка встановлена статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України; спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 170, 248 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и л а:

Відмовити у відкритті провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Ворошиловського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про зняття арешту з майна.

Роз`яснити позивачеві, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 256 КАС України, і може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 29 січня 2020 року.

Суддя Т.В. Логойда