Справа № 500/2236/19
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2236/19

27 січня 2020 рокум. Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мірінович У.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними відповідача щодо невиплати позивачу нарахованої пенсії за період з 01.07.2019 по 31.07.2019 в сумі 5310 грн 53 коп. та зобов`язання відповідача здійснити позивачу виплату заборгованості з нарахованої пенсії за період з 01.07.2019 по 31.07.2019 в сумі 5310 грн 53 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебуває на обліку у відповідача як внутрішньо переміщена особа та отримує пенсію у зв`язку із втратою годувальника, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV). Однак, рішенням засідання комісії по призначенню (відновленню) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 19.06.2019 про припинення виплати пенсії позивачу з 01.07.2019 призупинено виплату зазначеної пенсії. Надалі, на підставі поданої позивачем заяви про поновлення пенсійної виплати зазначена комісія прийняла рішення від 03.07.2019 про продовження виплати пенсії позивачу. На підставі чого 10.07.2019 відповідач провів перерахунок пенсії позивачу з 01.07.2019, яка склала в сумі 5310,53 грн за період з 01.07.2019 по 31.07.2019. Однак, відповідач не провів виплату такої пенсії позивачу.

В подальшому, позивач звернулася із заявою до відповідача, в якій просила виплатити їй перераховану пенсію за липень 2019 р. в сумі 5310,53 грн. Проте, відповідач листом від 19.09.2019 № 635/С-11 відмовив позивачу щодо виплати такої пенсії, мотивуючи тим, що у відповідача немає правових підстав для проведення такої виплати, оскільки у позивача в зв`язку з проведенням перерахунку нарахований борг по виплаті пенсії з 01.07.2019 по 31.07.2019 який обліковується, як "поточна" доплата, та який буде виплачений на умовах окремого порядку, якого станом на дату розгляду заяви немає.

Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства України вона має право на отримання такої пенсії, а тому звернулася з даним позовом до суду.

Ухвалою суду від 21.10.2019 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у якій встановлено строк подання відповідачу відзиву на позовну заяву, в тому числі сторонам клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 18.11.2019 вирішено проводити розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 № 2747-IV (далі - КАС) та призначено у справі судове засідання.

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, у відзиві на позов просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, подав до суду клопотання від 21.01.2020, в якому просить розглядати справу в порядку письмового провадження та відмовити у задоволенні позовних вимог. Водночас, представник відповідача у відзиві на позов та запереченні просить відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що відповідач правомірно відмовив позивачу щодо виплати пенсії в сумі 5310,53 грн за липень 2019 р., оскільки в позивача внаслідок проведеного перерахунку нарахований борг по виплаті пенсії з 01.07.2019 по 31.07.2019 який обліковується, як "поточна" доплата, та який буде виплачений на умовах окремого порядку, якого станом на дату розгляду справи судом немає (арк. справи 35-38, 51-52).

У зв`язку з неявкою у судове засідання 21.01.2020 всіх осіб, які беруть учать у справі, суд, керуючись частиною четвертою статті 229 КАС не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Також, з урахуванням клопотань сторін про розгляд справи без їхньої участі, - суд згідно ухвали від 21.01.2020 перейшов до розгляду справи № 500/2236/19 в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Як підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, позивач з 01.08.2014 перебуває на обліку у відповідача як внутрішньо переміщена особа та отримує пенсію у зв`язку із втратою годувальника відповідно до Закону № 1058-IV.

Рішенням засідання комісії по призначенню (відновленню) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 19.06.2019 про припинення виплати пенсії позивачу з 01.07.2019 призупинено виплату зазначеної пенсії.

Надалі, на підставі поданої позивачем заяви про поновлення пенсійної виплати зазначена комісія прийняла рішення від 03.07.2019 № 10 про продовження виплати пенсії позивачу (арк. справи 67).

На підставі чого 10.07.2019 відповідач провів перерахунок пенсії позивачу з 01.07.2019, яка склала в сумі 5310,53 грн за період з 01.07.2019 по 31.07.2019 (арк. справи 68).

Враховуючи те, що відповідач не провів виплату такої пенсії позивачу, остання звернулася зі заявою до відповідача, в якій просила виплатити їй перераховану пенсію за липень 2019 р. в сумі 5310,53 грн (арк. справи 21).

Відповідач листом від 19.09.2019 № 635/С-11 відмовив позивачу щодо виплати такої пенсії, мотивуючи тим, що у позивача в зв`язку з проведенням перерахунку нарахований борг по виплаті пенсії з 01.07.2019 по 31.07.2019, який обліковується як "поточна" доплата, та який буде виплачений на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України відповідно до абзацу двадцятого пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" (далі - Постанова № 637), якого станом на дату розгляду заяви немає, а тому у відповідача немає правових підстав для проведення такої виплати (арк. справи 23).

Частиною першою статті 78 КАС визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Преамбула Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII) встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України

Відповідно до статті 2 Закону № 1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

За приписами частини першої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Водночас, пунктом 1 Постанови № 637 визначено, що призначення та продовження виплати довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи.

Згідно з пунктом 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 (в редакції Постанови КМ № 352 від 08.06.2016), довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону та абзацом шостим цього пункту.

Суд встановив та не заперечується сторонами, що позивач перебуває на обліку у відповідача як внутрішньо переміщена особа та отримує пенсію у зв`язку із втратою годувальника відповідно до Закону № 1058-IV, про що свідчить також відповідна довідка згідно Додатку до Порядку (в редакції постанови КМУ № 352 від 08.06.2016 (арк. справи 18)).

Також, як підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, позивачу була призупинена виплата пенсії з 01.07.2019, але рішенням № 10 від 03.07.2019 позивачу відновлено виплату пенсії, у зв`язку з чим утворилась заборгованість з виплати пенсії за період з 01.07.2019 по 31.07.2019.

Водночас, матеріалами справи підтверджено, що сума заборгованості з пенсії за період з 01.07.2019 по 31.07.2019 нарахована та становить 5310,53 грн, але не виплачена. При цьому, відповідач у листі від 19.09.2019 № 635/С-11 зазначив позивачу, що така пенсія буде виплачена після отримання ПФУ окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України відповідно до абзацу двадцятого пункту 1 Постанови № 637.

Однак, така відмова відповідача не ґрунтується на приписах законодавства, а тому є протиправною, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

За приписами статті 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

При цьому, суд звертає увагу на те, що преамбула Закону № 1058-IV визначає, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави призначення, перерахунку і виплати пенсій (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Суд звертає увагу на те, що конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Згідно зі статтями 44, 46, 47 Закону № 1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Аналізуючи зазначені норми права, суд дійшов висновку, що порядок призначення, перерахунку і виплати пенсій регулюється Законом № 1058-IV та передбачає регулярну виплату пенсії, щомісячно. При цьому, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Таким чином, посилання відповідача у листі від 19.09.2019 № 635/С-11, відзиві на позов та запереченні на те, що дії з невиплати пенсії вчинені на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365", та Постанови № 637, суд зазначає, що таке посилання є необґрунтованим, оскільки підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Окрім того, суд зазначає, що в даному випадку є не коректним посилання відповідача на зазначену вище Постанову і поряд з тим, що поновлення припиненої виплати сум пенсії відбулось в поточному місяці, і така не є сумою пенсій "які не виплачені за період до місяця їх відновлення", зокрема позивачу була призупинена виплата пенсії з 01.07.2019 і відновлено виплату такої пенсіїа рішенням № 10 від 03.07.2019.

Водночас, при вирішенні спірних правовідносинах, суд враховує, що відповідно до статті 7 КАС (який визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 9, 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, враховуючи те, що позивачу не було виплачено пенсію в сумі 5310,53 грн за період з 01.07.2019 по 31.07.2019, а також те, що відповідно до Закону № 1058-IV остання має право на таку пенсію, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо невиплати позивачу зазначеної пенсії є протиправними.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, при вирішенні питання щодо розподілу витрат на професійну (правничу) допомогу, суд виходить з наступного.

Згідно із частинами першою та третьою статті 132 КАС судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частини друга статті 134 КАС).

Відповідно до частини третьої статті 134 КАС для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною четвертою статті 134 КАС для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката визначено у частині п`ятій статті 134 КАС, згідно якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З аналізу положень статті 134 КАС слідує, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Суд встановив, що 15.08.2019 між адвокатом Гриців О.Я. (далі - адвокат) та Стеценко З.В. (далі - клієнт) укладено договір про надання правової допомоги, згідно пункту 1.1 якого, адвокат приймає на себе обов`язки надати правову допомогу клієнту, представляти права і законні інтереси клієнта, зокрема у судах (арк. справи 30).

Пунктом 3.2 зазначеного договору визначено, що за надання правової допомоги, відповідно до даного договору, клієнт сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі в розмірі 2000 грн.

Згідно акта виконаних робіт, який є додатком до договору про надання правової допомоги від 15.08.2019, адвокат виконала наступні роботи на загальну суму 2000 грн, з яких (арк. справи 32):

- консультування клієнта 02.09.2019 (кількість затрачених годин - 1 год.) - 500 грн;

- підготовка заяви про виплату нарахованої пенсії 02.09.2019 (кількість затрачених годин - 1 год.) - 500 грн;

- підготовка позовної заяви 25.09.2019 (кількість затрачених годин - 2 год.) - 1000 грн.

Також, згідно акта виконаних робіт, який є додатком до Договору про надання правової допомоги від 15.08.2019, адвокат виконала наступні роботи на загальну суму 2000 грн, з яких (арк. справи 50):

- консультування клієнта 15.11.2019 (кількість затрачених годин - 1 год.) - 500 грн;

- ознайомлення з матеріалами справи 20.11.2019 (кількість затрачених годин - 1 год.) - 500 грн;

- підготовка відповіді на відзив 20.11.2019 (кількість затрачених годин - 2 год.) - 1000 грн.

На підтвердження сплати клієнтом наданих адвокатом послуг згідно договору про надання правової допомоги від 15.08.2019 суду надано квитанції № 0.0..1 від 15.10.2019, № 0.0..2 від 15.11.2019 (арк. справи 31, 49).

Водночас, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, за результатами розгляду справи № 200/14113/18-а, ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій викладено правові висновки про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Таким чином, при вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою, суд враховує, що адміністративна справа № 500/2236/19 в силу пункту 2 частини шостої статті 12 КАС є справою незначної складності. Також, суд звертає увагу на те, що підготовка позовної заяви у даній справі не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, так як до матеріалів справи, на підтвердження обставин на яких ґрунтуються позовні вимоги, представником позивача (не враховуючи документів на підтвердження представництва адвоката, в тому числі документів, які підтверджують витрати на оплату послуг адвоката) надано суду малу кількість документів.

Щодо витрат на консультування клієнта до звернення в органи пенсійного фонду з відповідною заявою, суд зазначає, що такі витрати не відносяться до розгляду даної справи. Також, аналізуючи відповідь на відзив, суд зазначає, що така відповідь фактично аналогічна зі змістом позовної заяви, а тому вона не потребувала додаткових та значних затрат для її складання.

Отже, з огляду на нескладність справи, суд дійшов висновку, виходячи з критерію пропорційності, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача повинен становити 2000 грн.

Частиною першою статті 139 КАС визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: Майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46001, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо невиплати ОСОБА_1 нарахованої пенсії за період з 01.07.2019 по 31.07.2019 в сумі 5310 (п`ять тисяч триста десять) грн 53 коп.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити ОСОБА_1 виплату заборгованості з нарахованої пенсії за період з 01.07.2019 по 31.07.2019 в сумі 5310 (п`ять тисяч триста десять) грн 53 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.01.2020.

Головуючий суддя Мірінович У.А.

копія вірна

Суддя Мірінович У.А.