Справа № 460/2101/19
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2020-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/2101/19 пров. № 857/13779/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Старунського Д.М., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Рівненської міської ради на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року (суддя першої інстанції Махаринець Д.Є., м. Рівне),

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання дій протиправними, зобов`язання встановити йому статус особи з інвалідністю внаслідок війни у складі військової автоколони №2155 та видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Справу було розглянуто в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни протиправними. Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Рівненської міської ради встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Із таким судовим рішенням не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати його та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Аргументуючи незгоду, зазначив, що позивачем не надано документів (наказів, розпоряджень, довідок компетентних органів), які б підтверджували його участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони. Тому вважає, що у позивача відсутні підстави для встановлення йому правового статусу відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії та інвалідом 2 групи, захворювання якого пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

У зоні відчуження (м. Чорнобиль) позивач перебував в період з 25.05.1986 по 27.05.1986. Був відряджений у вказаний населений пункт з основного місця роботи. У Рівненському АТП 17021 (АТП 15627) працював на посаді заступника начальника автопідприємства по безпеці руху. Перебуваючи в зоні відчуження, організовував роботу автомобільного транспорту з евакуації громадян та їх майна з зони відчуження та здійснював контроль автотранспорту за перевезенням вантажів на Чорнобильську АС.

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Рівненської міської ради із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, долучивши документи, які засвідчують його участь в ліквідації аварії на ЧАЕС в складі Цивільної оборони.

Листом № 08-2753 від 29.05.2019 відповідач відмовив у визначені правового статусу «особа з інвалідністю внаслідок війни» відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видачі відповідного посвідчення, оскільки подані документи не містять інформації про розпорядчий документ (наказ чи розпорядження) щодо залучення позивача до формувань Цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, займану посаду та виконувану роботу.

Позивач, вважаючи таку відмову відповідача протиправною, звернувся до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ (далі Закон № 3551-ХІІ) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення.

Відповідно до частини другої статті 4 цього Закону до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ до інвалідів війни належать інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ, є: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Частиною першою статті 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі Закон №796-XII) передбачено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 № 1111 та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 № 90 (далі Положення №90) визначено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Згідно цього ж Положення №90: «в состав формирований зачисляются в обязательном порядке граждане СССР мужчины в возрасте от 16 до 60 лет и женщины от 16 до 55 лет. Невоенизированные формирования гражданской обороны, которые могут использоваться в мирное время для борьбы с массовыми лесными пожарами, ликвидации последствий стихийных бедствий, крупных аварий и катастроф, комплектуются личным составом путём привлечения в эти формирования в обязательном порядке рабочих, служащих и колхозников».

Відтак, проаналізувавши чинні на момент аварії на ЧАЕС нормативно-правові акти з питань цивільної оборони, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов`язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи, та жінки від 16 до 55 років, за винятком вагітних жінок та жінок, які мають малолітніх дітей.

На виконання вказаних вище норм законодавства та підтвердження участі в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме в складі формувань Цивільної оборони позивачем надано довідку №329, видану 12.06.2019 філією «Рівненський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» (далі Довідка №329), в якій зазначено, що у 1986 році в 30-ти кілометровій зоні ЧАЕС працювали формування цивільної оборони Рівненського обласного управління автомобільного транспорту (далі - Рівненське облавтоуправління) (задіяні людські ресурси, автотранспортні засоби). Так, у 1986 році до складу служби цивільної оборони Рівненського облавтоуправління входило формування цивільної оборони автотранспортна служба Рівненське АТП 17021 (в подальшому перейменоване на АТП 15627).

В підтвердження про наявність служби цивільної оборони Рівненського облавтоуправління та про її склад до вказаної довідки були додані копії наказів начальника Рівненського облавтоуправління №242 від 12.06.1986, №267 від 30.06.1986, №268 від 30.06.1986, №400 від 25.09.1986, №466 від 14.11.1986. Інші документи, що стосуються формування служби цивільної оборони Рівненського облавтоуправління, як зазначено в довідці, не збереглися.

Згідно записів в трудовій книжці ОСОБА_1 , з 20.11.1981 по 26.09.1988 він дійсно працював у Рівненському АТП 17021 (АТП 15627) на посаді заступника начальника автопідприємства по безпеці руху.

Довідкою №278 від 03.11.1992 підтверджується факт того, що позивач був відряджений у 30-ти кілометрову зону ЧАЕС з 25.05.1986 по 27.05.1986.

Відповідно до маршрутного листа позивача від 30.03.1998 №10-Ч-27 та маршрутного листа начальника Рівненського обласного управління автомобільного транспорту Сисоєва В.К. від 30.30.98 № №10-Ч-27, у період відрядження вказані особи організовували роботу автомобільного транспорту з евакуації громадян та їх майна з зони відчуження та здійснювали контроль автотранспортну за перевезенням вантажів на Чорнобильську АС.

Відповідно до інформації, що зазначена у довідці №329, позивач приймав участь у підготовці і проведенні командно-штабових навчань з цивільної оборони та змаганнях між особовим складом АРМ-1 підприємств Рівненського облавтоуправління, за що був нагороджений почесною грамотою та заохочений грошовою премією.

Факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони підтверджується також тим, що Рівненське АТП-15627 брало участь у ліквідації наслідків аварії, на її базі був створений воєнізований батальйон автоколони № 2155. Відповідно до зазначеної у військовому квитку ГК №198581 інформації, позивач, як старший лейтенант технічної служби перебував у штаті вказаної автоколони. Відповідно до довідки начальника Рівненського облавтоуправління Сисоєва В.К. від 16.01.2019 та довідки начальника відділу матеріально-технічного забезпечення Рівненського облавтоуправління Завадовського В.Ф. від 16.01.2019 позивач був відряджений начальником автоуправління в 30-ти кілометрову зону м. Чорнобиль з 25.05.1986 по 27.05.1986 для організації роботи автотранспорту по евакуації населення та їх майна із зони відчуження від автоколони №2155.

В експертному висновку Центральної міжвідомчої комісії МОЗ та МНС України №14 від 17 квітня 2012 року, виданому ОСОБА_2 , з яким позивач перебував в 30-ти кілометровій зоні м. Чорнобиль та постраждав, внаслідок ліквідації наслідків аварії, зазначено, що його захворювання, пов`язане саме з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, також з пояснень осіб з якими позивач працював в зоні ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи підтверджується перебування позивача в цій зоні в складі воєнізованого батальйону Цивільної оборони.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, слід зазначити наступне.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни встановлені Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 302 від 12 травня 1994 року (далі Положення № 302).

Абзацом 2 пункту 7 Положення № 302 встановлено, що «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Згідно з п. 10 Положення № 302 «Посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності. Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Згідно експертного заключення Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії та витягу з довідки МСЕК №144734 визначено ступінь втрати професійної працездатності та встановлено 2 групу інвалідності позивачу, у зв`язку із захворюваннями, пов`язаними з наслідками аварії на ЧАЕС в період відрядження в 30-ти кілометровій зоні Чорнобильської АЕС.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки позивач був відряджений до 30-ти кілометрової зони ЧАЕС, де виконував роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, ці роботи виконувалися в рамках забезпечення заходів Цивільної оборони, а також став інвалідом внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, то відмова відповідача щодо встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни і видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує його право на одержання вказаного статусу та пов`язаного з ним соціального захисту.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції вжив заходів до всебічного і повного дослідження обставин справи і прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Покликання апелянта на практику Верховного Суду у подібних спірних правовідносинах, зокрема на постанову від 20.02.2019 у справі №817/237/18 не заслуговують на увагу, оскільки у даній справі встановлено факт залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді Д. М. Старунський
В. Я. Качмар