Справа № 640/23770/19
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2020-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2020 року м. Київ № 640/23770/19

за позовом державного реєстратора Ревенської сільської ради Бориспільського району Київської області Гаращенка Володимира Васильовича

до Міністерства юстиції України

третя особа ОСОБА_1

про визнання протиправним та скасування рішення в частині

Суддя - Вовк П.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов державного реєстратора Ревенської сільської ради Бориспільського району Київської області Гаращенка Володимира Васильовича (далі також - державний реєстратор, Гарашин В.В., позивач) до Міністерства юстиції України (далі також - МЮУ, відповідач), в якому позивач, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати п. 2 наказу Міністерства юстиції України від 21 листопада 2019 року № 3590/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», яким скасовано рішення про внесення змін від 27 червня 2019 року № 47538201, прийняте державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Гаращенком В.В.;

- визнати протиправним та скасувати п. 4 наказу Міністерства юстиції України від 21 листопада 2019 року № 3590/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», яким заблоковано доступ державному реєстратору прав на нерухоме майно комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Гаращенку В.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 (три) місяці.

Ухвалою суду від 07 грудня 2019 року було відкрито провадження в даній справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

На обґрунтування вказаних позовних вимог позивач зазначає про порушення порядку розгляду скарги на рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та відсутність обставин самого порушення позивачем вимог законодавства при здійснення спірних реєстраційних дій.

На адресу суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, в якому він просить відмовити в задоволенні заявлених Гаращенком В.В. позовних вимог з огляду на відповідність вимогам законодавства оскаржуваного рішення.

Ухвалою суду від 17 грудня 2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , третя особа).

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Міністерства юстиції України від 21 листопада 2019 року № 3590/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» задоволено скаргу ОСОБА_1 та, зокрема: скасовано рішення про внесення змін від 27 червня 2019 року № 47538201, прийняте державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Гаращенком В.В.; заблоковано доступ державному реєстратору комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Гаращенку В.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 (три) місяці.

Підставою для винесення оскаржуваного наказу був висновок Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі також - Комісія) від 21 жовтня 2019 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 08 вересня 2019 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 13 вересня 2019 року за № П-16284.

Так, у своєму висновку, Комісія, в тому числі, зазначила, що державним реєстратором Гаращенком В.В. під час прийняття рішення від 27 червня 2019 року №47538201 порушено вимоги статей 10, 18, 23, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 45 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127), оскільки ним не було перевірено відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, тому що подані документи не давали змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, оскільки державним реєстратором Гаращенком В.В. проведено оскаржувану державну реєстрацію змін щодо площі квартири за відсутності необхідних для оскаржуваної реєстрації прав відповідно до п. 45 Порядку №1127 документів, а саме: до заяви не було додано документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 стосовно тлумачення ч. 2 статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до ч. 3 статті 24 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із ч. 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Із змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову у цій справі є, в тому числі, правомірність п. 2 наказу Міністерства юстиції України від 21 листопада 2019 року № 3590/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», яким скасовано рішення про внесення змін від 27 червня 2019 року № 47538201, прийняте державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Гаращенком В.В.

Як убачається з матеріалів справи, 27 червня 2019 року позивачем, за результатом розгляду заяви, поданої ОСОБА_5 було прийнято рішення № 47538201, на підставі якого внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме розділу з реєстраційним номером 000 та запису про право власності щодо площі конкретного визначеного майна, а саме, квартири.

Таке рішення позивача і було скасоване на підставі п. 2 оскаржуваного наказу Міністерства юстиції України від 21 листопада 2019 року № 3590/5.

В контексті наведеного, суд звертає увагу, що оскаржуване в межах розгляду даної справи рішення відповідача в наведеній частині стосується прав та інтересів виключно тих осіб, які наділені майновими правами щодо об`єкта здійснення відповідної реєстраційної дії, оскільки скасування рішення про державну реєстрацію безпосередньо впливає на їх права та інтереси у відношенні до цього майна.

Водночас, обставина скасування такого рішення державного реєстратора не встановлює, змінює чи припиняє справа та обов`язки самого державного реєстратора, а тому і не надає права на захист, тобто права на звернення до суду з цим адміністративним позовом.

Європейський суд з прав людини (далі також - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Враховуючи в сукупності встановлені вище обставини, безпідставними є вимоги позивача про визнання протиправним і скасування п. 2 оскаржуваного наказу Міністерства юстиції України від 21 листопада 2019 року № 3590/5, а тому відсутні підстави для їх задоволення.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування п. 4 наказу Міністерства юстиції України від 21 листопада 2019 року № 3590/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», яким заблоковано доступ державному реєстратору прав на нерухоме майно комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Гаращенку В.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 (три) місяці, суд зазначає наступне.

Відповідно ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу вимог статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Міністерство юстиції України розглядає скарги: 1) на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі рішення суду, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір); 2) на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України.

Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України визначається Кабінетом Міністрів України.

Такий Порядок розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1128 (далі - Порядок № 1128).

Відповідно до п.п. 9, 10 Порядку № 1128, під час розгляду скарги по суті обов`язково запрошується скаржник та/або його представник (за умови якщо ним зазначено про це у скарзі), суб`єкт оскарження та інші заінтересовані особи, зазначені у скарзі або встановлені відповідно до відомостей реєстрів. Неприбуття таких осіб, яким було належним чином повідомлено про розгляд скарги, а також неотримання такими особами повідомлень про час та місце розгляду скарги з причин, що не залежать від суб`єкта розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду.

Суб`єкт розгляду скарги своєчасно, але не пізніше ніж за два дні до дня розгляду скарги по суті, повідомляє особам, запрошеним до розгляду скарги по суті, про час і місце розгляду скарги в один з таких способів: 1) телефонограмою (якщо номер телефону зазначено у скарзі); 2) шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Мін`юсту; 3) засобами електронної пошти (якщо адресу електронної пошти зазначено у скарзі та/або інших документах що додаються до скарги).

Аналіз викладеного свідчить, що розміщення оголошення на офіційному веб-сайті МЮУ, не пізніше ніж за два дні до дня розгляду скарги по суті, є належним повідомленням осіб, запрошених до розгляду скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, на офіційному веб-сайті МЮУ було розміщено оголошення про засідання Комісії на 21 жовтня 2019 року, яке містило, в тому числі, наступу інформацію: «Розгляд по суті скарги ОСОБА_1 від 08.09.2019, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 13.09.2019 за № П-16284. Тип об`єкта нерухомого майна: квартира. Адреса: АДРЕСА_1 . Суб`єкти оскарження: державний реєстратор комунального підприємства «Реєстраційне бюро» міста Києва Геращенка В.В.; приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. Заінтересовані сторони: ОСОБА_6 ; ОСОБА_5 ».

Разом з тим, МЮУ не надано належних та допустимих доказів на підтвердження дати та часу оприлюднення зазначеного оголошення, що свідчить про не доведення відповідачем, в контексті вимог ч. 2 статті 77 КАС України, дотримання МЮУ вимог законодавства щодо дотримання законодавчо визначеного порядку розгляду скарги, в результаті якого було прийнято оскаржуване рішення.

Таким чином, відповідачем не було належним чином доведено обставин вчасного повідомлення про дату, час і місце осіб, запрошених до розгляду скарги ОСОБА_1 та, відповідно, дотримання ним вимог п.п. 9, 10 Порядку № 1128.

Відповідно до п. 11 Порядку № 1128, копії скарги та доданих до неї документів надаються особам, запрошеним до розгляду скарги по суті (крім скаржника), не пізніше ніж за два дні до дня розгляду скарги по суті. Суб`єкт оскарження та інші заінтересовані особи, зазначені у скарзі або встановлені відповідно до відомостей реєстрів, мають право подавати письмові пояснення по суті скарги, які обов`язково приймаються комісією до розгляду.

Між тим, МЮУ не було надано суду доказів дотримання наведених законодавчих вимог щодо надання особам, запрошеним до розгляду скарги по суті, копій скарги та доданих до неї документів, що, на думку суду, спричинило об`єктивну неможливість реалізації позивачем свого права щодо підготовки письмової позиції з приводу спірного питання та забезпечення участі на засіданні Комісії.

З урахуванням наведеного, суд визнає порушення відповідачем встановленої чинним законодавством процедури прийняття оскаржуваного наказу, внаслідок чого позивача було фактично позбавлено можливості взяти участь у розгляді скарги та надати свою позицію з приводу порушених у ній питань, що свідчить про протиправність оскаржуваного наказу МЮУ та наявність правових підстав для його скасування в частині, що порушує права та інтереси позивача.

Наведений висновок підтверджується обов`язковою для врахування судом практикою Верховного Суду, відображеною ним, зокрема, у постанові від 27 березня 2018 року по справі № 826/16628/16.

Окремо суд вважає за необхідне зазначити, що хоч аналіз матеріалів справи свідчить про допущення позивачем порушень, які стали підставою для прийняття оскаржуваного наказу, а саме, прийняття ним рішення про вчинення реєстраційної дії щодо змін відомостей про площу квартири за відсутності необхідних для такої реєстрації прав відповідно до п. 45 Порядку № 1127 документів (до заяви не додано документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта), що свідчить про наявність визначених статтею 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підстав для блокування доступу позивача до Державного реєстру прав, встановлені вище порушення порядку прийняття оскаржуваного наказу прямо вказують на його невідповідність встановленим ч. 2 статті 2 КАС України критеріям, наслідком чого є його скасування в частині п. 4, який безпосередньо впливає на права та інтереси позивача.

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки прийняте відповідачем в межах досліджуваних у даній справі правовідносин рішення, в зазначеній вище частині, не відповідає вказаним у ч. 2 статті 2 КАС України критеріям.

При цьому, враховуючи вимоги ч. 1 статті 139 КАС України, розподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов державного реєстратора Ревенської сільської ради Бориспільського району Київської області Гаращенка Володимира Васильовича ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства юстиції України (01001, місто Київ, вулиця Архітектора Городецького, будинок 13; ) про визнання протиправним та скасування рішення в частині - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 4 наказу Міністерства юстиції України від 21 листопада 2019 року № 3590/5 «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», яким заблоковано доступ державному реєстратору прав на нерухоме майно комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Гаращенку Володимиру Васильовичу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 (три) місяці.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону №2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.В. Вовк