Справа № 160/9113/19
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2020-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2020 року Справа № 160/9113/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
19.09.2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області у вклеюванні фотокартки у зв`язку із досягненням 45-річного віку в паспорт громадянина України у формі книжечки, тобто зразка 1994 року;
- визнати протиправною відмову Саксаганського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у вклеюванні фотокартки у зв`язку із досягненням 45-річного віку в паспорт громадянина України у формі книжечки, тобто зразка 1994 року;
- зобов`язати Саксаганський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області вклеїти фотокартку в зв`язку з досягненням 45-річного віку у паспорт громадянина України у формі книжечки без формування (присвоєння) унікального номеру запису в Реєстрі (УНЗР), без використання будь-яких засобів Єдиного державного демографічного реєстру України, без надання згоди на обробку персональних даних.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 10 липня 2019 року звернулась до Саксаганського РВ у м. Кривого Розі ГУДМС України в Дніпропетровській області щодо вклеювання фотокартки до паспорта громадянина України по досягненню 45 - річного віку, проте працівники міграційної служби Саксаганського району м. Кривого Рогу у вклеюванні фотокартки відмовили на підставі того, що сплинув місячний термін, крім того повідомили, що обов`язково треба обміняти паспорт зразка 1994 року (у формі книжечки) на новий - зразка 2015 року (пластиковий). Однак, оскільки позивач має певні релігійні переконання, то вона відмовилась отримувати паспорт нового зразка та подала скаргу на дії працівників Саксаганського РВ у м. Кривого Розі ГУДМС України в Дніпропетровській області до Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області. Позивач вважає, що відмова відповідача у вклеюванні фотокартки в паспорт у формі паспортної книжечки, відповідно до положень Закону України від 18.01.2001 року № 2235-ІП «Про громадянство України», у зв`язку із досягненням 45 - річного віку, є протиправною та суперечить нормам законодавства, у зв`язку з чим вимушена звернутись до суду з даним позовом.
23.09.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 21.10.2019 року, відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с. 2).
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
15.10.2019 року представником відповідача подано письмовий відзив на позов, в обґрунтування якого зазначено, що позивач, досягнувши 45-річного віку 08.06.2019 року, маючи обов`язок звернутися до територіального підрозділу Державної міграційної служби протягом місяця починаючи з 08.06.2019 року для вклеювання до паспорта громадянина України фотокартки у зв`язку із досягненням 45-річного віку, звернулася лише 10.07.2019 року із усною заявою, не надавши належного пакету документів згідно вимог чинного законодавства. У подальшому 15.07.2019 року остання звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України Дніпропетровській області зі скаргою на дії посадових осіб Саксаганського районного відділ у м. Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України Дніпропетровській області. На вищезазначену скаргу, як передбачено вимогами діючого законодавства була надана відповідь, в якій зазначено про порядок вклеювання фотокарток в паспорт громадянина України, який досяг 25-ти або 45-ти річного віку, а також зазначено про відсутність протиправних дій з боку співробітників районного відділу. Отже, права свободи або законні інтереси позивача не є порушеними, а вимоги є безпідставними та не обгрунтованими. На підставі викладеного у задоволенні позову просили відмовити у повному обсязі.
Оскільки ні позивачем в обгрунтування позову, ні відповідачем в обґрунтування відзиву на позов, не надано усіх доказів, що є обставиною, яка перешкоджала всебічному та об`єктивному вирішенню справи, суд з метою встановлення усіх обставин, які мають значення для вирішення заявленого спору ухвалою від 22.11.2019 року перейшов до розгляду справи за правилами загального провадження з призначенням підготовчого засідання на 12.12.2019 року (а.с. 27).
Усною ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання, від 14.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
Позивач у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю в порядку письмового провадження.
Згідно із ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З урахуванням заяв сторін про розгляд справи без їх участі, наявності достатніх доказів у матеріалах справи для вирішення спору по суті заявлених вимог, суд ухвалив здійснити розгляд справи у письмовому провадженні.
Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 01.07.1999 року Саксаганським РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області Виборненко Наталі Олегівні, ІНФОРМАЦІЯ_1 видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 .
10.07.2019 року ОСОБА_1 в усній формі звернулась до Саксаганського РВ у м. Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області щодо вклеювання фотокартки до паспорта громадянина України по досягненню 45- річного віку.
Також, 15.07.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області зі скаргою на дії посадових осіб Саксаганського районного відділу у м. Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області щодо протиправної відмови у вклеюванні фотокартки в паспорт у формі паспортної книжечки.
Листом від 08.08.2019 року №2385/6/1201-19 Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області надало відповідь на скаргу, у якій звернуло увагу позивача на порядок вклеювання фотокарток в паспорт громадянина України, який досяг 25-ти або 45-ти річного віку, а також зазначено про відсутність протиправних дій з боку співробітників районного відділу.
Не погоджуючись з такими висновками відповідача, позивач звернулася до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно із вимогами ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
За приписами ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Із зазначених конституційних норм, зокрема, випливає, що, встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.
Відповідно до ст.22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до п.1 ст.5 Закону України "Про громадянство України" документом, що підтверджує громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.
Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII затверджено Положення про паспорт громадянина України та Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
Згідно з п.п.1, 3, 5, 8, 9-11 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України № 2503-XII від 26.06.1992, паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт дійсний для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення. Паспортна книжечка являє собою зшиту внакидку нитками обрізну книжечку розміром 88 х 125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується. До паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним. Паспорт, виготовлений у вигляді паспортної картки (інформаційного листка), має розмір 80 х 60 мм. У інформаційний листок вклеюється фотокартка і вносяться відомості про його власника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження і особистий номер, а також дата видачі і код органу, що його видав. Інформаційний листок заклеюється плівкою з обох боків. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної картки, визначається Кабінетом Міністрів України. Бланки паспортів виготовляються на замовлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, з високоякісного паперу з використанням спеціального захисту.
Закон України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" визначає правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи.
Відповідно до пп. «а» п.1 ч.1 ст.13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на, крім іншого, документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, до яких відноситься паспорт громадянина України.
Згідно з положеннями ст.14 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації.
Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.
Згідно з п.6 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 , обмін паспорта здійснюється у разі:
1) зміни інформації, внесеної до паспорта (крім додаткової змінної інформації);
2) отримання реєстраційного номера облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (РНОКПП) або повідомлення про відмову від прийняття зазначеного номера (за бажанням);
3) виявлення помилки в інформації, внесеній до паспорта; 4) закінчення строку дії паспорта;
5) непридатності паспорта для подальшого використання;
6) досягнення 25- чи 45-річного віку особою, яка має паспорт зразка 1994 року (за бажанням).
Відповідно до п.21 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 , у разі виникнення обставин (подій), у зв`язку з якими паспорт підлягає обміну (крім закінчення строку дії паспорта), документи для його обміну подаються протягом одного місяця з дати настання таких обставин (подій).
03.10.2018 р. Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 795 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302", якою внесено зміни до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженому зазначеною постановою: 1) у пункті 6: підпункт 6 викласти в такій редакції: "6) якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток".
Згідно з п.6 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302, обмін паспорта здійснюється у разі:
1) зміни інформації, внесеної до паспорта (крім додаткової змінної інформації);
2) отримання реєстраційного номера облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (РНОКПП) або повідомлення про відмову від прийняття зазначеного номера (за бажанням);
3) виявлення помилки в інформації, внесеній до паспорта;
4) закінчення строку дії паспорта;
5) непридатності паспорта для подальшого використання;
6) якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток;
7) наявності в особи паспорта зразка 1994 року (за бажанням).
З урахуванням зазначеного, з 05.10.2018, якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток, здійснюється обмін паспорта.
Отже, Порядком розмежовані підстави для обміну громадянином України паспорту у зв`язку із зміною інформації у паспорті та у зв`язку із досягненням певного віку.
Згідно зі ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до ст.32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними, і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У ст.8 Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних, ратифікованій Законом України від 06 липня 2010 року № 2438-VI, зазначено: «Будь-якій особі надається можливість: a) з`ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у ст. 5 і 6 цієї Конвенції; …».

За сталою практикою Європейського суду з прав людини, першою умовою виправданості втручання у права, гарантоване ст.8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну "закон" є автономним, та до якості "закону" ставляться певні вимоги (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства" (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, заява № 18139/91, п.37). Під терміном "закон" … слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам "доступності" та "передбачуваності".

Перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження «нагальній суспільній потребі», тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення Європейського суду з прав людини у справі "Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine" від 14 червня 2007 року). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акту, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач досягнувши 45-річного віку 08.06.2019 року, мала обов`язок звернутися до територіального підрозділу Державної міграційної служби протягом місяця починаючи з 08 червня 2019 року для вклеювання до паспорта громадянина України фотокартки у зв`язку із досягненням 45-річного віку у місячний строк.

Натомість позивач звернулася до відповідача 10.07.2019 року з усною заявою про вклеювання фотокартки до паспорта громадянина України по досягненню 45- річного віку без надання необхідного переліку документів.

При цьому, з письмовою заявою до районного відділу позивач не зверталась, що не заперечувалось останньою у письмових поясненнях.

Тобто, на час звернення до відповідача за вклеюванням фотокартки по досягненню 45 - річного віку, позивач не надала належного пакету документів згідно вимог чинного законодавства, норми якого наведені вище.

У зв`язку із чим відповідачем правомірно відмовлено у вклеюванні фотокартки по досягненню певного віку, оскільки позивачем не дотримано порядок звернення та вирішення питання, обумовленого у позові.

Разом з тим, суд звертає увагу, що позивач не позбавлена права повторного звернення до відповідача у відповідності до порядку.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також враховуючи, що відповідачем у справі правомірність своїх дій доведена, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 139 КАС України, розподіл судових витрат за наслідками розгляду даної справи не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. В. Липинського, буд. 7, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець