Справа № 620/241/19
Суддя: Бараненко Ігор Іванович
Дата ухвалення: 2020-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/241/19 Суддя (судді) першої інстанції: Падій В.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача Бараненка І.І., суддів: Бабенка К.А., Чаку Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Чернігівського зонального відділу Військової служби правопорядку на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівського зонального відділу Військової служби правопорядку про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
У січні 2019 року до Чернігівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Чернігівського зонального відділу Військової служби правопорядку, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Чернігівського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 09.06.2018;

- зобов`язати Чернігівський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 09.06.2018.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року позов задоволено повністю.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та порушив норми матеріального та процесуального права. Відповідач зазначає, що законодавством не передбачено можливості заміни цього виду додаткової відпустки грошовою компенсацією, в тому числі і при звільненні, додаткова відпустка не належить до щорічних і додаткових відпусток, на які поширюються норми щодо виплати грошової компенсації. Також відповідач зазначає, що на період дії особливого періоду надання додаткових відпусток учасникам бойових дій припинено, у зв`язку з чим нарахування та виплата компенсації за вказану додаткову відпустку не передбачена.

За правилами п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача та, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними у матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач має статус учасника бойових дій та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

З 25.05.2015 по 09.06.2018 позивач проходив військову службу у Чернігівському зональному відділі Військової служби правопорядку, проте у 2016-2018 роках додаткова відпустка, як учаснику бойових дій йому не надавалася і грошова компенсація за неї не виплачувалась.

Дана адміністративна справа є типовою справою, а тому під час її розгляду і вирішення необхідно враховувати позицію Верхового Суду у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

У відповідності до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Згідно з рішенням Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 620/4218/18 висновки у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений пп.пп. 17-18 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Право на додаткову відпустку окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності гарантоване ст. 162 Закону України «Про відпустки».

Зазначена норма права передбачає, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з ч. 8 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У відповідності до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Положеннями ч. 14 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас ч. ч. 17-19 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Позивач у зв`язку зі звільненням із служби просив відповідача виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, право на яку виникло і не було реалізоване в особливий період.

Під час вирішення зразкової справи Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п. 8 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 162 Закону України «Про відпустки».

Також Велика Палата Верховного Суду врахувала, що відповідно до п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на отримання компенсація за всі невикористані ним дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ст. 162 Закону України «Про відпустки».

Доводи апеляційної скарги відповідача не містять нових доводів, які не були враховані Верховним Судом під час вирішення зразкової справи 620/4218/18 чи були невірно оцінені судом першої інстанції під час вирішення цієї адміністративної справи.

З огляду на вищезазначене та, оцінюючи всі наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та вирішив спір у відповідності до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального законодавства, а тому підстави для скасування рішення першої інстанції відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та, керуючись ст.ст. 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Чернігівського зонального відділу Військової служби правопорядку залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в порядку і строки, визначені статтею 329 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач І.І. Бараненко

Судді: К.А. Бабенко

Є.В. Чаку