Справа № 260/196/19
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2020-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року Справа № 260/196/19 пров. № 857/12822/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.

за участю секретаря судового засідання Ігнатищ Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року, ухвалене суддею Маєцькою Н.Д., 13:41:04 год, м. Ужгород, дата складання повного тексту рішення 25 жовтня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

19.02.2019 позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача №06-19 від 31.01.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 31 січня 2019 року № 06-19 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Разом з тим, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Позивач на підтвердження фактичних даних, повідомлених під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту надала наступні докази: оригінал паспорту; лист від представника ПІВТ щодо факту родинних зв`язків з одним із засновників ПІВТ, а саме ОСОБА_2 ; фотографії заявниці з батьком та відеозвернення батька ОСОБА_3 . Відповідно до листа голови Партії Ісламського відродження Таджикистану від 26 квітня 2019 року № 00753/2018 ОСОБА_1, громадянка Таджикистану є донькою ОСОБА_4 , одного із п`яти засновників ПІВТ. У вказаному листі також зазначено, що родичі активістів і членів ПІВТ переслідуються у Таджикистані.

Суд першої інстанції звертає увагу, що відповідачем факт родинних зв`язків позивача з одним із засновників ПІВТ не спростовано. В той же час, за відомостями МЗС України Верховний суд Таджикистану своїм рішенням від 29 вересня 2015 року заборонив ПІВТ та визнав її екстремістською та терористичною організацією. З того часу десятки активістів і членів ПІВИ були засуджені на десятки років ув`язнення. Слід зазначити, що у Таджикистані переслідуються не лише члени ПІВТ, але й родичі членів партії «за недонесення».

Проте, відповідачем не проаналізовано інформацію щодо ситуації у Таджикистані та не прийнято до уваги вищезазначені позиції з приводу біженців міжнародного суспільства. Відтак, проведений аналіз фактів щодо ОСОБА_1 , її родинних зв`язків з членом Партії Ісламського Відродження Таджикистану, можливості її переслідування, інформації щодо країни походження та можливості повернення позивача до Таджикистану є неповним та необ`єктивним.

Крім того, позивач зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву, усі важливі факти, що були в її розпорядженні надані відповідачу, твердження заявниці є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за її справою. Позивач подала свою заяву про міжнародний захист, як тільки дізналася про можливість подання такої заяви в Україні, не намагалася у незаконний спосіб перетнути кордон, отже її доводи заслуговують довіри, а відповідачем не доведено протилежного.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції,вважаючи його постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, Державна міграційна служба України оскаржила його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року та прийняти рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначає, що на підтвердження факту перебування у родинних зв`язках з ОСОБА_6 позивач надала копії фотокарток, де з її тверджень, зображений батько та позивач, позивач з донькою та батьком, сестрою та племінником. Позивач, з доньками, батьком та племінником, відеозвернення батька позивача до міграційної служби України. Однак, на фотографіях зображений чоловік із позивачем, жінка з дітьми під час перебування на відпочинку, на вулиці не встановленого міста. Фотографії самі по собі не підтверджують, що зображений на фотографії чоловік є батьком позивачки, або що ця фотографія була зроблена під час зустрічі позивачки з батьком в Туреччині. Із наданих позивачем фотокарток - особи, які на них зображені не можуть бути встановлені, а ні їх громадянство. Не зазначено дата, коли ці фотокартки були зроблені, ні місце. Самі по собі ці фотографії не додають чогось суттєвого до твердженьпозивача. що вона є донькою ОСОБА_3 , одного із засновників ПІВТ, адже не вказано ні дати, ні імен, не встановлено особи людей і події, відсутні докази як були зроблені фотокартки та відео. Самі по собі фотокартки та відео не є суттєвим доповненням до заяви.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що позивач змінює свої покази щодо виїзду батька з Таджикистану. Під час співбесіди 21.08.2018 року заявляє, що він виїхав у 2008 році, а під час співбесіди 23.11.20118 року зазначає, що у в 2006 році. Щодо числа засновників ПІВТ позивач вказує, що їх було чотири, а в листі підтримці партії зазначається п`ять засновників.

Також, суд першої інстанції не взяв до уваги і той факт, що позивач повідомила, що не підтримує зв`язок з батьком, а сімейні фотокартки залишилися в Душанбе . Однак, за тиждень 29.11.2018 році органу міграційної служби були надані фотокартки та записане відеозвернення батька позивачки, в якому він перераховує своїх дітей, які знаходяться в Україні і з якими підтверджує сімейний зв`язок.

Таким чином, інформація по країні походження підтверджує факт існування та заборони Партії ісламського відродження Таджикистану, однак належність позивача до членів сім`ї особи, яка є членом Партії ісламського відродження Таджикистану залишається недоведеним.

Апелянт стверджує, що органом міграційної служби проаналізовано чи могло мати місце переслідування позивача з боку правоохоронних органів Таджикистану як члена сім`ї особи, яка є членом Партії ісламського відродження Таджикистану.

Звертає увагу, що позивач надає щодо себе та ПІВТ інформацію, яка суперечать один одному, а саме те, що у проміжку часу з жовтня 2006 по серпень 2015 року з питань, які мають важливе значення для справи, це стосується членства її в ПІВТ та належність тільки батька до членів партії, позивач надає копію свідоцтва про шлюб, де вказується дата укладення 2004 рік, а під часспівбесіди 23.11.2018 року називає 2009 рік. І пояснює цю розбіжність, що в неї багатопроблем і вона думала, що ця подія відбулася у 2009 році. Водночас заявляє, що до 2015 року у неї не було проблем, вони були у батька, а вона жила добре.

Крім того, судом першої інстанції не звернуто увагу на той факт, що перебуваючи під пильним оком міліції позивач змогла без перешкод оформити закордонні паспорти собі та дітям, безперешкодно покинути країну у серпні 2015 року, коли до осіб, причетних до ПІВТ, надмірна увага. Так само вчинила матір позивачки, тобто членам сім`ї одного з п`яти засновників партії дали безперешкодно покинути країну. Коли сам засновник вже понад 7 років проживав за кордоном.

Апелянт зазначає, що зважаючи на розбіжності у поясненнях позивача поряд з незнанням ключових пунктів про ПІВТ твердження позивача про те, що вся сім`я активно працювала на ПІВТ є суперечливими, оскільки належність позивача до членів сім`ї особи, яка є членом ПІВТ, залишається недоведеним то і факт переслідування позивача через належність до члена сім`ї особи, яка є членом ПІВТ не визнається.У зв`язку з цим, твердження позивача про те, що до неї були застосовані погрози представниками правоохоронних органів, як члена сім`ї особи, яка є членом ПІВТ, що змусило її виїхати з країни походження, вважається недоведеним.Позивач не надала достовірних чи правдоподібних фактів щодо особистого переслідування в країні походження і постійного проживання Таджикистан. Немає підстав вважати, що позивач має обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином факти, повідомлені позивачем, не є підставою для визнання її біженцем у відповідності до умов передбачених п. 1 ч. 1 Закону України«Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, апелянт звертає увагу, що органом міграційної служби проаналізовано той факт, що позивачка проживала як в Туреччині, так і в Ірані досить тривалий час і за захистом не зверталася. А пояснює це тим. що вона в Туреччині працювала, а в Ірані чекала на приїзд чоловіка. А в Білорусію поїхала для того, щоб в подальшому потрапити до Польщі, яка була країною, куди позивач разом із сім`єю бажали потрапити. Дванадцять спроб виїхати до Польщі здійснила позивачка. Адже в Німеччині вже проживає матір позивача та брат, які перебувають в процедурі визначення статусу біженця.

Разом з тим, позивачем до заяви, що подана до міграційного органу, не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, жодних доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до країни походження. Позивач також не вказала, чим можуть бути підтвердженні обставини ймовірної небезпеки для на нього у випадку повернення до країни громадянськоїналежності.

Враховуючи те, що лише прибувши на територію України позивач звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте проживавши в Туреччині, Білорусі, так і в Ірані досить тривалий час за захистом не зверталася. А тому, слід дійти до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Позивач не навела жодної аргументації та доказів того, що вона дійсно являється донькою засновника ПІВТ та своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б грунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими, тобто вони не відповідають вимогам п. 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Республіки Таджикистан, згідно національного паспорта НОМЕР_2 .

8 серпня 2018 року позивач легально прибула літаком до України. 9 серпня 2018 року позивач звернулася до органу державної міграційної служби у Київській області із заявою -анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. До вказаної заяви позивачем додано лист (з перекладом) Партії Ісламського Відродження Таджикистану від 26 квітня 2018 року № 00753/2018 щодо факту родинних зв`язків з одним із засновників ПІВТ, а саме: ОСОБА_2 .

Згідно заяви-анкети від 9 серпня 2018 року ОСОБА_1 вказала, що причиною її виїзду з країни постійного проживання були серйозні погрози для життя через те, що вона є донькою одного із засновників партії Ісламського Відродження та у зв`язку з чим вона та її сім`я переслідуються владою Таджикистану. Також вказала, що є членом партії Ісламського Відродження.

Із протоколу співбесіди позивача від 21 серпня 2018 року № N2018КV0171 видно, що позивач повідомила, що виїхала із Таджикистану в 2015 році разом з дітьми до Туреччини. В 2017 році виїхала до Тегерану. В червні 2018 року позивач із сім`єю транзитом через Туреччину виїхала в Мінськ (Білорусь). Із Мінська позивач з сім`єю поїхали в м. Брест, на кордон з Польщею, однак у Польщу їх не пустили. 18 червня 2018 року вилетіли з Білорусії транзитом через Туреччину в Тегеран. 08 серпня 2018 року позивач разом із сім`єю легально прибули літаком в України та звернулися із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до управління ДМС України в Київській області. Підставою звернення до органу міграційної служба вказує те, що вона є донькою одного із засновників Партії Ісламського Відродження Таджикистану (ПІВТ) ОСОБА_3 , який переслідується та знаходиться в розшуку Комітету Національної безпеки Таджикистану під номером 1133. В 2008 році її батько виїхав з Таджикистану. Зазначила, що вона є членом партії та що члени ПІВТ переслідуються в Таджикистані.

У зв`язку із зміною місця проживання з Київської області на Закарпатську область особову справу ОСОБА_1 взято на облік Головним управлінням ДМС в Закарпатській області.

23 листопада 2018 року із позивачем проведено повторну співбесіду. Під час співбесіди позивач надала сімейні фотографії із зображенням батька - одного із засновників ОСОБА_9 .

Таким чином, позивач, як шукач притулку в Україні, свої побоювання пов`язує стати жертвою переслідувань з боку органів влади Таджикістану за політичні переконання, як член родини члена одного із засновників забороненої та визнаної екстремістською Партії ісламського відродження Таджикистану.

Відповідно до висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30 листопада 2018 року №2018КV0171 належність заявниці до членів сім`ї особи, яка є членом Партії ісламського відродження Таджикистану залишається недоведеним. Відтак, за результатами розгляду справи ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1,13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також ст. 1 Женевської конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу 1967 року, ст.ст. 2,3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зроблено висновок, що доцільно громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 31.01.2019 № 06-19 «Про відмову в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи №2018КV0171 громадянкиРеспублікиТаджикистанна підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, підтримуючи письмовий висновок ГУ ДМСв Закарпатській області ОСОБА_1 малолітній дитині відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням ГУ ДМС в Закарпатській області № 4.4/5 від 13 лютого 2019 року позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначеноЗаконом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»(далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до частин першої-другоїстатті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною сьомою статті 7 Закону № 3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина першастатті 8 Закону № 3671-VI).

Згідно частини четвертої статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За правилами частини шостої статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першоїстатті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першоїстатті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені частиною першоюстатті 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 №1185-XIVратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». У будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, на заявника, покладається обов`язок надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбаченістаттею 6 Закону №3671-VI.

За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першоїстатті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини першоїстатті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленномузаконом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Як убачається із встановлених судами обставин справи, заявнця як підставу надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту вказує, що вона не може повернутися до країни своєї громадянської належності, тому що їй загрожує небезпека щодо свободи та позбавлення волі, через політичні погляди.

Обґрунтовуючи свої побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою політичних переконань позивач, посилається на те, що вона є донькою ОСОБА_2, одного із п`яти засновників ПІВТ. Родичі активістів і членів ПІВТ переслідуються у Таджикистані.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що заявник, у свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Разом з тим, відповідно до пункту 80 Керівництва УВК ООН СБ наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, сама по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця. Шукач захисту повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання. Це передбачає, що прохач є носієм поглядів, які є неприйнятними для влади, оскільки він критикує її політику та методи.

У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.08.2018 ОСОБА_1 вказує, що причиною її виїзду з країни походження та постійного проживання є побоювання за свою свободу, життя та здоров`я. Позивач також зазначила, що вона не може повернутися до Республіки Таджикистан, оскільки є дочкою одного із п`яти засновників ПІВТ, вона та її сім`я переслідуються у Таджикистані.

Як убачається з матеріалів справи з заявником було проведено співбесіди: 21.08.2018, 23.11.2018 відповідно.

Під час співбесіди 23.11.208 року позивач повідомила, що батько давно виїхав з Таджикистану, точно не пам`ятає, можливо в 2006 році через те, що його життя було в небезпеці. І ця небезпека виходила з боку режиму Рахмона. В останнє бачилася з батьком в 2016 році в Туреччині . А остання розмова відбулася до приїзду в Україну. Про стан його здоров`я позивач дізнається від друзів. На підтвердження факту перебування у родинних зв`язках з ОСОБА_6 позивач надала копії фотокарток, де з її тверджень, зображений батько та позивач, позивач з донькою та батьком, сестрою та племінником. Позивач, з доньками, батьком та племінником, відеозвернення батька позивача до міграційної служби України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивач змінює свої покази щодо виїзду батька з Таджикистану. Під час співбесіди 21.08.2018 року заявляє, що він виїхав у 2008 році, а під час співбесіди 23.11.20118 року зазначає, що у в 2006 році. Щодо числа засновників ПІВТ позивач вказує, що їх було чотири, а в листі підтримці партії зазначається п`ять засновників.

Крім того, позивач повідомила, що не підтримує зв`язок з батьком, а сімейні фотокартки залишилися в Душанбе . Однак, за тиждень 29.11.2018 році органу міграційної служби були надані фотокартки та записане відеозвернення батька позивачки, в якому він перераховує своїх дітей, які знаходяться в Україні і з якими підтверджує сімейний зв`язок.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає, що інформація по країні походження підтверджує факт існування та заборони Партії ісламського відродження Таджикистану, однак належність позивача до членів сім`ї особи, яка є членом Партії ісламського відродження Таджикистану, є недоведеним.

Крім того, жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю або фізичного насилля ані під час звернення до органу міграційної служби, ні під час розгляду та перевірки його заяви міграційним органом, або під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 не надала.

Аналізуючи викладене та матеріали справи - доводи позивача не є послідовними, надана заявником інформація не відповідає документальним доказам, отриманим в ході дослідження обставин його справи. Твердження про те, що вона піддавалась переслідуванню через належність батька до членів ПІВТ не є доведеними. Позивач не навела жодних інших фактів переслідування, окрім загального твердження про переслідування лідерів та членів ПІВТ в Таджикистані з боку держави. Позивач ніколи не була членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що позивач має обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, суд апеляційної інстанції зхвертає увагу, що позивач проживала як в Туреччині, так і в Ірані досить тривалий час і за захистом не зверталася.

Разом з тим, контролюючим органом при прийнятті рішення були перевірені доводи ОСОБА_1 , проведено збір та аналіз інформації про країну походження, в тому числі на підставі моніторингу відкритих інтернет джерел, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивачки.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існує в країні походження та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.

Натомість, громадянинкою Республіки Таджикистан ОСОБА_1 не доведено жодного конкретного факту про можливі утиски щодо неї в країні походження.

Також, позивачем не надано фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім`ї, не надано доказів причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

Крім того, слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

При таких обставинах суд апеляційної інстанції вважає, що побоювання ОСОБА_1 щодо її можливого переслідування в Республіці Таджикістан є її власними припущеннями, оскільки інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на її особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження, позивачем не надано відомостей про її утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у неї склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За такого правового врегулювання та обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувалася, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікала від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишила територію країни добровільно.

З огляду на встановлені фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції задовольняючи позов допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального, що відповідно до приписів ст.317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови провідмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.243, 308, 310, п.2 ч.1 ст.315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року у справі №260/196/19 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Р. П. Сеник
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 31.01.2020.