Справа № 1.380.2019.005592
Суддя: Москаль Ростислав Миколайович
Дата ухвалення: 2020-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.005592
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р.М. розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України (а.с.30-31) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору, винесеної 26.02.2019 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башіловим В.О. у виконавчому провадженні №53237884. Відповідно до доводів позовної заяви, позивачка (боржник у виконавчому провадженні №53237884) вважає постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору протиправною та такою, що підлягає скасуванню. З покликанням на статті 1, 5, 11 Закону України «Про іпотеку» доводить, що не повинна нести тягаря сплати виконавчого збору, оскільки як майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем лише в межах вартості предмета іпотеки. В додаткових поясненнях від 28.01.2020 представник позивачки звертає увагу на процесуальні аспекти, що свідчать про порушення державним виконавцем вимог Закону України "Про виконавче провадження" та Інструкції з примусового виконання рішень.

Суд залучив до участі у справі у якості другого відповідача Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, оскільки вважав міністерство неналежним відповідачем.

Ухвалою від 02.12.2019 суд поновив строк звернення до суду з цим позовом як такий, що пропущений з поважних причин (а.с.36-37). Відповідачі не надали суду доказів на спростування обставин, викладених в заяві позивачки про поновлення строків звернення до суду, тому суд до цього питання не повертався.

Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України позовні вимоги не визнає, надіслав суду відзив на адміністративний позов від 16.12.2019 (а.с.173-176). З покликанням на статті 1, 3, 18, 27, 39, 40, 61 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 1, 11 Закону України «Про іпотеку» доводить, що позивачка є боржником у виконавчому провадженні, який не звільнений законом від сплати виконавчого збору; сума збору розрахована правильно - 10% від вартості майна боржника (за ціною третіх електронних торгів, на які не зголосився жоден покупець), що було передане стягувачу в рахунок погашення боргу.

Суд обговорив питання належного відповідача за цим позовом з представником позивачки. Представник повідомив, що Міністерство юстиції України очолює систему органів примусового виконання, його ідентифікаційний код зазначено на бланках документів, що надходили ОСОБА_1 , тому є належним відповідачем у справі.

Вирішуючи питання щодо належного відповідача у цій справі суд керується такими міркуваннями:

відповідно до частини першої статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Частиною третьою цієї статті відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до частини третьої статті 287 КАС України відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 № 1403-VIII систему органів примусового виконання рішень становлять:

1) Міністерство юстиції України;

2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Згідно з пунктом 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5 органами державної виконавчої служби є:

- Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень;

- управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - управління державної виконавчої служби), до складу яких входять відділи примусового виконання рішень;

- районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної виконавчої служби).

Позивачка оскаржує постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова В.О.

Отже, в контексті наведених вище нормативних положень належним відповідачем в цьому спорі є Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, - орган державної виконавчої служби, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень, в якому проходить службу державний виконавець Башілов В.О.

З огляду на цей висновок суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, оскільки міністерство є неналежним відповідачем у спорі про скасування постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору.

Щодо позовних вимог до відповідача Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, то питання їх обґрунтованості суд розглядає по суті.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Статтею 5 Закону № 1404 визначено, що виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач тощо (стаття 14 Закону № 1404-VІІІ). Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення (стаття 15 Закону № 1404-VІІІ).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону № 1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону № 1404 примусовому виконанню відповідно до цього закону підлягають виконавчі написи нотаріусів.

Суд встановив, що за заявою стягувача ПАТ «СБЕРБАНК» на підставі виконавчого напису нотаріуса № 5588 від 26.12.2016 (а.с.153-169) про звернення стягнення на предмет іпотеки старший державний виконавець ВПВР ДДВС МЮУ Башілов В.О. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 53237884 від 12.01.2017 (а.с.151-152).

Боржником у цьому виконавчому провадженні є ОСОБА_1 , стягнення звертається на таке нерухоме майно:

- земельна ділянка (кадастровий № :02:004:0039) площею 0,9900 гектара, що розташована за адресою: Івано-Франківська обл., Надвірнянський р-н., с. Бистриця, урочище Довжинець;

- земельна ділянка (кадастровий №:02:004:0040) площею 0,6080 гектара, що розташована за адресою: Івано-Франківська обл., Надвірнянський р-н., с. Бистриця, урочище Довжинець.

Зі змісту поданих банком (стягувачем у виконавчому провадженні) документів зрозуміло, що ОСОБА_1 (боржник у виконавчому провадженні) є майновим поручителем (іпотекодавцем), що передала згадані вище земельні ділянки в іпотеку ПАТ «СБЕРБАНК» (правонаступнику прав і обов`язків ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії») для забезпечення виконання зобов`язань за Договором про відкриття кредитної лінії №05-В/11/32/ЮО/КЛ від 28 грудня 2011 року (із змінами та доповненнями), укладеним цим банком з ТзОВ «Компанія Рона».

Відповідно до змісту виконавчого документа, загальна сума заборгованості перед ПАТ «Сбербанк» за кредитним договором №05-В/11/32/ЮО/КЛ від 28.12.2011 станом на 11.11.2016 становить 2925196,43 доларів США та 5637573,20 грн.

У постанові про відкриття виконавчого провадження № 53237884 від 12.01.2017 (пункт 3 резолютивної частини, а.с.152) державний виконавець зазначив про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 292519,64 доларів США та 563757,32 грн.

Отже, у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець зазначив про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 10% від суми заборгованості перед ПАТ «Сбербанк» за кредитним договором. Суд критично оцінює вибір державним виконавцем бази для нарахування суми виконавчого збору на стадії відкриття виконавчого провадження (загальна сума заборгованості за кредитним договором замість вартості майна, переданого в іпотеку майновим поручителем ОСОБА_1 - боржником у виконавчому провадженні). Проте суд не бачить сенсу заглиблюватися в це питання, оскільки ця обставина не входить в предмет доказування в спорі щодо правомірності постанови про стягнення виконавчого збору від 26.02.2019.

Надалі державний виконавець призначив суб`єкта оціночної діяльності для оцінки згаданих земельних ділянок, що належать ОСОБА_1 та виставив їх для реалізації на електронні торги через ДП «СЕТАМ». Оскільки учасники для участі в торгах не заявилися, земельні ділянки ще двічі виставлялися на торги за зниженою ціною, проте бажаючих їх придбати не виявилося. Після третіх торгів стягувач погодився залишити нереалізоване на торгах майно за собою.

На підставі відповідних актів та постанов про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 18.02.2018 та 26.12.2018 державний виконавець передав АТ «Сбербанк» дві земельні ділянки загальною вартістю 1275444,80 грн. (за ціною цього майна на третіх торгах: 519104,60 грн.+756340,20 грн.) (а.с. 63-130).

26.02.2019 державний виконавець виніс постанову ВП №53237884 про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 15 частини першої статті 39 Закону №1404 (а.с.57-58). Постанова обґрунтована тим, що в рамках виконавчого провадження щодо звернення стягнення на майно іпотекодавця ОСОБА_1 не вдалося реалізувати майно на третіх торгах, тому на підставі постанов про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 18.02.2018 та 26.12.2018 майно передано стягувачу АТ «Сбербанк» за ціною 1275444,80 грн. (за дві ділянки).

Цього ж дня, 26.02.2019, державний виконавець на підставі ст.ст. 3, 27, 40 Закону №1404 виніс постанову про стягнення з боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 127544,48 грн. (10 % від вартості майна боржника, що передане стягувачу за виконавчим документом).

Оцінюючи аргументи сторін щодо обґрунтованості рішення державного виконавця від 26.02.2019 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 127544,48 грн. суд керується такими правовими нормами та міркуваннями щодо їх застосування:

відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 27 Закону № 1404, у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Статтею 27 Закону № 1404 визначено, що:

- виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (частина перша);

- виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (частина друга);

- виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом (частина п`ята);

- виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (частина дев`ята);

У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову (стаття 61 Закону №1404).

У разі закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом 15 частини першої статті 39 Закону №1404, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом (частина третя статті 40 Закону №1404).

Відповідно до частини сьомої статті 51 Закону №1404 примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» №898-IV (далі - Закон №898).

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки (частина 1 статті 11 Закону №898-IV).

Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону (стаття 41 Закону №898).

Боржник вправі до дня продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах виконати вимогу за основним зобов`язанням чи ту її частину, виконання якої прострочено, разом з відшкодуванням будь-яких витрат та збитків, завданих іпотекодержателю, включаючи судові витрати, витрати на оплату винагороди залученим експертам (оцінювачам, юристам), витрати на підготовку до проведення прилюдних торгів тощо. Таке виконання є підставою для припинення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах. Майновий поручитель чи наступний іпотекодержатель може виконати основне зобов`язання за боржника з наслідками, аналогічними вищенаведеним, і попередній іпотекодержатель зобов`язаний прийняти таке виконання. Наступний іпотекодержатель, який сплачує повну суму основного зобов`язання попередньому іпотекодержателю, вважається особою, на користь якої здійснене відступлення прав попереднього іпотекодержателя за іпотечним договором. Майновий поручитель, який виконав основне зобов`язання повністю або в частині, має право вимагати від боржника відшкодування сплаченої майновим поручителем суми (стаття 42 Закону № 898).

Аналіз наведених правових норм в контексті їх застосування до спірних правовідносин дозволяє зробити такі висновки:

1) примусове виконання розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження. При цьому виконавчий збір є своєрідною платою за відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого документа та нерозривно пов`язаний з моментом відкриттям виконавчого провадження.

Вичерпний перелік виконавчих документів, за примусове виконання яких не стягується виконавчий збір, визначено в частині п`ятій статті 27 Закону № 1404. Частиною дев`ятою 27 Закону № 1404 визначено єдину ситуацію, за якої виконавчий збір не стягується з боржника (незалежно від виду виконавчого документа), - у разі, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Ситуація боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_1 не підпадає під винятки, передбачені частинами п`ятою та дев`ятою статті 27 Закону № 1404, а тому державний виконавець повинен був зазначити про стягнення з неї виконавчого збору в постанові про відкриття виконавчого провадження.

Суд не бере до уваги доводи позивачки щодо застосування Закону № 898, оскільки такий визначає лише певні особливості процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, стаття 11 Закону №898, на яку покликається представник позивачки, визначає межі відповідальності майнового поручителя перед іпотекодержателем, проте ця норма не регулює процедурних питань діяльності органів ДВС, а також прав та обов`язків боржника у виконавчому провадженні, визначених спеціальним законом - Законом №1404.

Щодо покликань представника позивача на неможливість добровільного погашення майновим поручителем боргу як законної підстави для звільнення від сплати виконавчого збору, то такий аргумент не заслуговує на увагу, оскільки стаття 42 Закону № 898 прямо передбачає право майнового поручителя самостійно погасити вимоги за основним зобов`язанням; таке виконання є підставою для припинення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах.

Щодо доводів представника позивача про те, що відповідно до статті частини четвертої статті 27 Закону №1404 державний виконавець ще на стадії відкриття провадження повинен був винести постанову про стягнення виконавчого збору, то такі є помилковими. Необхідність таких дій державного виконавця (винесення постанови про стягнення виконавчого збору одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження) запроваджено лише 28.08.2018 (на підставі Закону України від 3 липня 2018 року № 2475-VIII), а виконавче провадження ВП №53237884 відкрите 12.01.2017.

З огляду на те, що майно ОСОБА_1 тричі не продалося на електронних торгах, державний виконавець на підставі положень статті 61 Закону №1404 правомірно передав таке стягувачу за ціною третіх електронних торгів (1275444,80 грн.).

Оскільки державний виконавець 26.02.2019 закінчив виконавче провадження ВП №53237884 на підставі пункту 15 частини першої статті 39 Закону №1404, то у нього були передбачені частиною третьою статті 40 Закону №1404 правові підстави цього ж дня винести постанову про стягнення виконавчого збору. При визначені суми виконавчого збору державний виконавець стягнув 10 відсотків від вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (1275444,80*10%), а отже - діяв відповідно до частини другої статті 27 Закону №1404.

Щодо доводів представника позивача про практику касаційного суду (ухвала Вищого адміністративного суду України від 03.03.2016 р. справа № К/800/8424/15), то такі стосуються помилки правозастосування за інших фактичних обставин справи. У цитованих позивачем рішеннях суди дійшли висновку про помилку державного виконавця при визначенні суми виконавчого збору, а не про неможливість стягнення виконавчого збору при зверненні стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на викладене суд вважає, що постанова про стягнення виконавчого збору ВП № 53237884 від 26.02.2019 є такою, що відповідає встановленим у частині другій статті 2 КАС України критеріям законності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості. В свою чергу доводи позивачки є хибними та свідчать про безпідставність позовних вимог, тому в їх задоволенні слід відмовити.

З огляду на висновки суду по суті спору, понесені позивачкою судові витрати не відшкодовуються та покладаються на неї.

Керуючись ст.ст. 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 229, 241-246, 250, 251, 255, 287, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 26.02.2019 ВП №53237884, - відмовити повністю.

Понесені позивачкою судові витрати покласти на неї.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його підписання. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Москаль Р.М.