Справа № 420/6963/19
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2020-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року м. Одеса справа № 420/6963/19

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А.,

за участі секретаря Ягенської К.О., представника третьої особи Орлика Л.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною відмову, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України про визнання протиправною відмову відповідача в призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №284 від 21.02.2007 року «Про затвердження Порядку та умови призначення і виплатити одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році» та ст.41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; скасувати рішення відповідача з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги оформлене пунктом 88 протоколу від 14.06.2019 року №78; зобов`язати відповідача призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії виходячи з щомісячного розміру грошового забезпечення позивача станом на 01.11.2006 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є особою звільненою з військової служби, а саме з посади бортового авіаційного техніка (вертольоту МІ-8) 287 окремого вертольотного полку 6 армійського корпусу. 18.11.2004 року при первинному огляді позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності та 01.11.2006 року при повторному огляді йому встановлено ІІ групу інвалідності безстроково у зв`язку з пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де вились бойові дії.

Позивач вважає, що у нього виникло право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги з 01.11.2006, тобто з дня встановлення 2 групи інвалідності.

Позивач вказує, що звернувся до Військового комісаріату Одеського обласного військового комісаріату з відповідною заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням другої групи інвалідності та додав до неї перелік необхідних документів.

20.06.2019 року на поштову адресу позивача надійшов витяг з протоколу від 16.06.2019 року №78 засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби Міністерства оборони України з якого позивачу стало відомо що відповідачем відмовлено йому у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення інвалідності у 2004 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Вважаючи дану відмову незаконною позивач просить суд задовольнити позовні вимоги.

Представник Міністерства оборони України надав до суду письмовий відзив, який мотивовані тим що, ОСОБА_1 був звільнений з військової служби 25.10.1995 року, тобто до набуття чинності ЗУ Про внесення змін до Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" № 3597-ІУ від 04.04.2006, яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, зокрема ч. 3 ст. 41: У разі каліцтва, заподіяного військовослужбовцю під час виконання службових обов`язків, а також Інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі від трирічного до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, іпризначається пенсія по інвалідності».

Таким чином, оскільки вперше інвалідність ОСОБА_1 встановлена у 2004 році, то такого права позивача як отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №975 немає.

Також представником відповідача зазначено, що з 1 січня 2014 року Законом встановлено термін, протягом якого особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, можуть реалізувати його, а саме - протягом трьох років з дня виникнення у них такого права (ч. 8 ст. 16-3 Закону).

Таким чином з 01.01.2014 вже сплинув трьох річний строк, тобто позивач пропустив строк для реалізації свого порушеного права протягом визначеного Законом строку шляхом подання відповідної заяви.

Представник Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, надав до суду письмові пояснення, відповідно до яких зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки рішення Міністерства Оборони України є правомірним та таким що відповідає вимогам чинного законодавства України.

Ухвалою суду від 26.11.2019 року адміністративний позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 09.12.2019 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 28.12.2019 року без виходу до нарадчої кімнати замінено третю особу по справі Одеський обласний військовий комісаріат правонаступником Одеський обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки.

Дослідивши адміністративний позов, відзив та доповнення до відзиву Міністерства оборони України, письмові пояснення Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом у справі встановлено наступне.

Позивач, старший лейтенант запасу, проходив військову службу на посаді бортового авіаційного техніка (вертольоту МІ-8) 287 окремого вертольотного полку 6 армійського корпусу та був звільнений у запас 10.10.1995 року наказом Міністра Оборони України №0208 за пунктом 65, підпункт «з» - за власним бажанням, з правом носити військову форму одягу (а.с.38).

Згідно витягу з акту огляду у МСЕК серії 2-18ОБ №046786 від 24.11.2004 року ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку з пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, строком до 01.12.2006 року (а.с.40).

Також, судом встановлено, що позивач правом на отримання суми відповідної страхової виплати під час встановлення йому ІІІ групи інвалідності не скористався, кошти не отримував.

Крім того, зі змісту довідки до акту огляду МСЕК серії 2-18ОВ №025697 ОСОБА_1 з 01.11.2006 року встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку у з пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії (а.с.41).

В 2019 році позивач звернувся до Військового комісаріату Одеського обласного військового комісаріату із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням другої групи інвалідності.

Рішенням Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 16.06.2019 року №78 оформлене протоколом відмовлено позивачу в виплаті одноразової грошової допомоги (а.с.39).

Зі змісту вказаного витягу з протоколу від 16.06.2019 року №78 вбачається, що підставою для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги стало те, на час встановлення інвалідності позивачу в 2004 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, яка була чинною на момент встановлення позивачу інвалідності у 2006 році, у разі каліцтва, заподіяного військовослужбовцю під час виконання службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі від трирічного до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, і призначається пенсія по інвалідності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, прийнятою відповідно до п. 2 ст. 16-2 та п. 9 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок №975).

При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови передбачено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

- допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 року № 284 і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2007 року № 1331;

- допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до п. 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Суд зазначає, що право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права, та, відповідно, не призводить до ситуації, за якої особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства не втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги.

Водночас, станом на 2004 рік (встановлення позивачу інвалідності ІІІ групи) не існувало правової норми щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги такій категорії військовослужбовців.

Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу як інваліду ІІ групи. II групу інвалідності встановлено позивачу 01.11.2006, отже з цієї дати у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 23.10.2019 року у справі №324/187/17 від 09.11.2018 у справі № 759/5707/16-а, від 26 червня 2018 року у справі 750/5074/17, від 14 серпня 2018 року у справі № 807/15426/18, від 25 вересня 2018 року у справі № 452/989/15-а, від 26 жовтня у справі № 820/2504/18.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, яка була чинною на момент встановлення ОСОБА_1 інвалідності ІІ групи, військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 року №488 затверджені Умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум (далі - Умови №488).

Відповідно до пп. «б» п. 6 вказаних Умов Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Згідно п. 7 Умов №488 вимоги щодо виплати страхової суми застрахований або його спадкоємці можуть пред`явити Національній акціонерній страховій компанії «ОРАНТА» протягом трьох років з дня настання страхової події.

Разом з тим, 01.01.2007 року стаття 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон) викладена в іншій редакції.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 року №284 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році (далі - Порядок №284).

Відповідно до пп. 3 п. 2 Порядку №284 грошова допомога виплачується військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби у розмірі 54-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на момент встановлення позивачу інвалідності у 2006 році останній набув як право на отримання одноразової грошової допомоги в силу положень ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», так і право на отримання страхової суми за правилами ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У постанові від 10.03.2015 року у справі №21-563а14 Верховний Суд України, проаналізувавши положення різних редакцій статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» прийшов до висновку, що «обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відтак, набуття позивачем у листопаді 2006 року права на отримання одноразової грошової допомоги або страхової суми у взаємозв`язку з наведеними вище положеннями законодавства свідчить, що ОСОБА_1 отримав право на компенсаційну виплату.

Твердження відповідача про відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що її виплату було передбачено лише з 01.01.2007 року, судом оцінюються критично, оскільки, як було зазначено вище, положення ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачали її виплату. Крім того, про поширення нормативного регулювання щодо виплати одноразової грошової допомоги на випадки, що мали місце у 2006 році, свідчить й безпосередньо предмет регулювання Порядку №284.

При цьому, за відсутності у матеріалах справи належних і допустимих доказів отримання позивачем страхової виплати у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи у 2006 році, посилання позивача на те, що в силу п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499 завершено виплату страхових сум за страховими випадками, що сталися до 01.01.2007 року, а тому ОСОБА_1 недотримався строку звернення із заявою про отримання такої виплати, є помилковим.

Крім того, безпідставними є доводи Міністерства оборони України про недотримання ОСОБА_1 трирічного строку звернення із заявою про отримання одноразової грошової допомоги, встановленого ч. 8 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки даною статтею вказаний Закон доповнено 01.01.2014 року, у той час як право на отримання одноразової грошової допомоги, як було неодноразово зазначено раніше, виникло у позивача у листопаді 2006 року. Отже, з урахуванням положень ст. 58 Конституції України, приписи ст. 16-3 Закону до спірних правовідносин застосовані бути не можуть.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

При цьому суд враховує те, що як встановлено раніше, відмовляючи у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, відповідач не вказував на пропущений позивачем трьохрічний термін, а лише вказав що на момент встановлення позивачу інвалідності, чинним законодавством України не було передбачено виплати одноразової грошової допомоги, та не посилався про відсутність будь-яких документів для прийняття рішення.

З урахуванням наведеного суд вважає за необхідне зазначити таке.

На виконання ч. 2 ст. 16 Закону Кабінет Міністрів України постановою № 499 від 28.05.2008 року затвердив Порядок, згідно пп. 2 п. 2 якого одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби), зокрема інвалідам II групи, у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби у розмірі 54-місячного грошового забезпечення.

Абзацом 5 пп. 4 п. 2 Порядку №499 було передбачено, що для військовослужбовців, які перебувають на кадровій військовій службі або проходять військову службу за контрактом, грошове забезпечення визначається за останньою посадою, яку вони займали на день втрати працездатності, а звільнених із служби - на день звільнення виходячи з таких складових: посадовий оклад, оклад за військовим званням, відсоткова надбавка за вислугу років.

Водночас ч. 2 ст. 9 Закону елементи грошового забезпечення визначає по-іншому: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Отже, для визначення складових грошового забезпечення щодо виплати одноразової грошової допомоги слід застосовувати не Порядок №499, а Закон, який має вищу юридичну силу.

Аналогічна правова позиція висловлювалася Верховним Суду України, зокрема, у постановах від 12.11.2013 року у справі № 21-383а13, від 28.01.2014 року у справах №№ 21-475а13, 21-477а13, від 11.02.2014 року у справі № 21-495а13, від 04.03.2014 року у справі № 21-31а14, від 15.04.2014 року у справі № 21-78а14).

Разом з тим суд зазначає, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Розмір одноразової грошової допомоги у випадках настання інвалідності безпосередньо залежить від ступеня втрати працездатності, визначеного МСЕК при встановленні інвалідності, що дає підстави вважати, що при виплаті вказаної допомоги слід виходити з розміру грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців на момент встановлення втрати працездатності.

Як встановлено судом, право позивача на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому інвалідності ІІ групи виникло з 01 листопада 2006 року (дата встановлення інвалідності).

Відтак, суд доходить висновку, що розрахунок одноразової грошової допомоги позивача має здійснюватися з розміру грошового забезпечення відповідної категорії військовослужбовців на момент настання інвалідності.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 04.10.2018 року по справі №583/3021/15-а, від 15.07.2019 року №357/9243/15-а.

Також суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так відповідно до п. п. 2, 4, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За правилами ч. ч. 3-4 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зі змісту наведених норм випливає, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Тобто законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому судом враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.

При цьому, слід зазначити, що якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача.

Оскільки за наслідками судового розгляду встановлено, що відповідач протиправно відмовив у призначенні одноразової грошової допомоги, а також прийнявши до уваги наявність у позивача права на отримання останньої, суд доходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права, у спірному випадку, є саме зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії виходячи з щомісячного розміру грошового забезпечення позивача станом на 01.11.2006 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.01.2019 у справі № 336/2660/17 (2-а/336/285/2017).

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295, 382 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Міністерства Оборони України (03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6, код ЄДРПОУ 0003422) задовольнити.

Визнати протиправною відмову комісії Міністерства Оборони України в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №284 від 21.02.2007 року Про затвердження Порядку та умови призначення і виплатити одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році та ст.41 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Скасувати рішення комісії Міністерства Оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги оформлене пунктом 88 протоколу від 14.06.2019 року №78.

Зобов`язати Міністерство Оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії виходячи з щомісячного розміру грошового забезпечення позивача станом на 01.11.2006 року.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено 29.01.2020 року.

Суддя Іванов Е.А.

.