Справа № 520/2976/19
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2020-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 січня 2020 року

Київ

справа №520/2976/19

касаційне провадження №К/9901/35703/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув матеріали касаційної скарги Державної установи "Диканівська виправна колонія № 12" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.07.2019 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019 у справі №520/2976/19 за позовом Державної установи "Диканівська виправна колонія № 12" до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправними та скасування рішень, вимог і податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Державна установа "Диканівська виправна колонія № 12" у березні 2019 року звернулася до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просило визнати протиправними та скасувати:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 26.12.2018 №Ю 7, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №7 від 26.12.2018;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 26.12.2018 №Ю 7, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №7 від 26.12.2018;

- податкове повідомлення-рішення від 26.12.2018 № 7 про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем - 251083,58грн. і штрафною санкцією у сумі 301275,81грн. та пенею - 52079,29грн. ;

- податкове повідомлення-рішення від 26.12.2018 № 7 про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем - 41996,04грн. і штрафною санкцією у сумі 75906,73грн. та пенею - 1562,56грн.

Харківський окружний адміністративний суд рішенням від 30.07.2019 позовні вимоги задовольнив частково. Скасував податкові повідомлення-рішення від 26.12.2018 №7 та № 7, якими збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб та пені. В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Другий апеляційний адміністративний суд постановою від 26.11.2019 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.07.2019 залишив без змін.

Державна установа "Диканівська виправна колонія № 12" 19.12.2019 звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.07.2019 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019 в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог повністю.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), №40160/12) вказав на обмеженість доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, п. 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (див. згадане вище рішення у справі ««Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», п. 45; згадане вище рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», п. 37; та «Козліца проти Хорватії»(Kozlica v. Croatia), № 29182/03, п. 32, від 2 листопада 2006 року; див. також «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia), № 18499/08, п. 29, від 7 липня 2015 року). 83.

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості (див. згадане вище рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», п. 36; згадане вище рішення у справі «Козліца проти Хорватії», п. 33; згадане вище рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», п. 34, «Добріч проти Сербії» (Dobriж «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA) - РІШЕННЯ 35 v. Serbia), №№ 2611/07 та 15276/07, п. 54, від 21 червня 2011 року; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanoviж v. Serbia), 32299/08, п. 48, від 2 жовтня 2012 року). 84.

При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення у справі «Добріч проти Сербії», п. 54).

Також Європейський суд з прав людини постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви №26293/18 від 09.10.2018 у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Європейський суд у вказаному рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалось судами нижчих інстанцій.

Отже, за прецедентною практикою Європейського суду з прав людини обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Частиною шостою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності.

Такий перелік не є вичерпним.

Зі змісту пункту 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України можна зробити висновок про те, що суд має право віднести до категорії справ незначної складності справу, яка не передбачена у вищезазначеному переліку, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у виключному порядку (частина четверта статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, а також через складність та інші обставини.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Системний аналіз вищезазначених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що суд має право віднести справу до категорії малозначних за результатами оцінки характеру спірних правовідносин, предмету доказування, складу учасників та інших обставин, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, а також крім справ, які підлягають розгляду в порядку загального позовного провадження.

З матеріалів касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що предметом позову у справі №520/2976/19 є вимоги про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 26.12.2018 №Ю 7, №Ю 7, рішень про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 26.12.2018 №7, №7, податкових повідомлень-рішень від 26.12.2018 №7 про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем - 251083,58грн. і штрафною санкцією у сумі 301275,81грн. та пенею - 52079,29грн., № 7 про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем - 41996,04грн. і штрафною санкцією у сумі 75906,73грн. та пенею - 1562,56грн.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 26.12.2018 №Ю 7, №Ю 7, рішень про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 26.12.2018, виходили з наступного.

Судами встановлено, що Державною установою «Диканівська виправна колонія (№12)» ведеться табель обліку робочого часу засуджених, оформляються наряди виконання робіт, нараховується щомісячно заробітна плата засуджених, виконується функція податкового агента в частині нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору - Державна установа «Диканівська виправна колонія (№12)» є роботодавцем відповідно до діючого законодавства.

У зв`язку з вищевикладеним та відповідно до зазначених норм, Державна установа «Диканівська виправна колонія (№12)» є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

В порушення пункту 2 статті 6, пункту 1.7 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» установою занижено базу нарахування єдиного внеску та не відображено у звітності суму 1728530,1грн. за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених.

Податковим органом при перевірці регістрів бухгалтерського обліку встановлено нарахування єдиного внеску на суму нарахованої засудженим заробітної плати без відображення цих даних у звітності з єдиного внеску.

Судові рішення у справі №520/2976/19 в частині задоволених позовних вимог не оскаржуються.

При вирішенні питання про малозначність справи №520/2976/19 Верховним Судом враховано: предмет позову, складність справи та застосування законодавства на час спірних правовідносин, а також значення справи для сторін та суспільства.

У касаційній скарзі міститься застереження щодо застосування положень підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, утім доводи позивача не спростовують обставин встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Інших випадків, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, не вбачається, а Верховним Судом не установлено.

Отже, постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019, ухвалена за результатами апеляційного перегляду рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.07.2019 у справі щодо визнання протиправними та скасування рішень, вимог і податкових повідомлень-рішень, не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного оскарження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини п`ятої статті 328, пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В :

1.Відмовити Державній установі "Диканівська виправна колонія № 12" у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.07.2019 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019 у справі №520/2976/19 за позовом Державної установи "Диканівська виправна колонія № 12" до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправними та скасування рішень, вимог і податкових повідомлень-рішень.

2. Направити копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М.Шипуліна Л.І.Бившева В.В.Хохуляк