Справа № 640/23156/19
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2020-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2020 року м. Київ № 640/23156/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., при секретарі судового засідання Мині І.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу:

За позовом ОСОБА_1

до Громадської ради доброчесності

про визнання протиправним та скасування висновку, зобов`язання вчинити дії

за участі третьої особи - Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 , в якому позивач просить суд

- визнати протиправним та скасувати висновок про невідповідність судді Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, який затверджено Громадською радою доброчесності 21 березня 2018 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення Громадської ради доброчесності, оформлене у вигляді протоколу електронного голосування Громадської ради доброчесності від 21 березня 2018 року про затвердження висновку про невідповідність судді Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

Позивач вважає оскаржуване рішення незаконним та таким, що прийнято із порушенням чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню.

В судове засідання позивач та представник третьої особи не з`явились, надали суду письмові заяви з проханням розглянути справу за їх відсутністю.

Представник відповідача не з`явився, будь-яких письмових пояснень чи заперечень проти заявленого адміністративного позову - не надав.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

встановив:

Указом Президента України №212/2007 від 17 березня 2007 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Київського апеляційного господарського суду.

Постановою Верховної Ради України від 01 червня 2007 року №1115-V ОСОБА_1 обрана на посаду судді Київського апеляційного господарського суду безстроково.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі також - ВККС, Комісія) від 22 березня 2016 року № 17/зп-16, у відповідності до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", вирішено провести протягом квітня-червня 2016 року первинне кваліфікаційне оцінювання суддів апеляційних судів, затверджено графік проведення первинного кваліфікаційного оцінювання суддів, визначених у додатку 1 до цього рішення та перелік завдань для проведення анонімного письмового тестування суддів, визначених у додатку 1 до цього рішення. До вказаного графіку було також включено позивача.

Рішенням Комісії від 25 травня 2016 року № 255/ко-16 суддю Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 визнано такою, що не підтвердила можливості здійснювати правосуддя, відсторонено від здійснення правосуддя до проходження повторного кваліфікаційного оцінювання та направлено до Національної школи суддів України для проходження перепідготовки.

Також, судом встановлено, що рішенням Комісії від 18 листопада 2016 року №156/зп-16 призначено проведення повторного кваліфікаційного оцінювання судді позивача.

Рішенням Комісії від 07 березня 2018 року №48/зп-18 затверджено результати першого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Іспит», складеного 22 лютого 2018 року, зокрема позивача, якого допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди».

Під час проходження процедури повторного кваліфікаційного оцінювання Громадською радою доброчесності прийнято висновок від 21 березня 2018 року про невідповідність судді Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики (далі - Висновок ГРД), з наступних підстав:

1. Стиль життя судді не відповідає задекларованим доходам;

2. Недотримання суддею Гарник Л.Л. принципу компетентності.

02 квітня 2018 року позивачем направлено на адресу Громадської ради доброчесності та Вищої кваліфікаційної комісії суддів України пояснення на висновок про невідповідність судді Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

Матеріали справи не містять доказів щодо належного реагування з боку Відповідача на вказані вище пояснення позивача.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України №989/ко-19 від 09.10.2019 за результатами проведеної співбесіди та дослідження досьє із суддею Київського апеляційного господарського суду Гарник Людмилою Леонідівною, та з урахуванням того факту, що оцінки критеріїв професійної, особистої і соціальної компетентності дорівнюють 343,3 бали, за критерієм професійної етики - 170 балів, за критерієм доброчесності - 168 балів, загалом за результатами кваліфікаційного оцінювання - 681,3 балів, що становить більше 67% від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв, Комісія дійшла висновку про відповідність судді Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 займаній посаді.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 15.10.2019 №2706/0/15-19 суддю Київського апеляційного господарського суду Гарник Людмилу Леонідівну переведено на посаду судді Північного апеляційного адміністративного суду.

Наказом Голови Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2019 №240-к ОСОБА_1 зараховано на посаду судді Північного апеляційного господарського суду з 29.10.2019 та цим же наказом зазначено, що остання вважається такою, що не здійснюватиме правосуддя на посаді судді Північного апеляційного господарського суду з 29.10.2019, у зв`язку з визнанням її такою, що не підтвердила можливості здійснювати правосуддя та відстороненням від здійснення правосуддя до проходження повторного кваліфікаційного оцінювання.

Вирішуючи питання про можливість розгляду позову в адміністративному суді, суд за питанням правосуб`єктності ГРД, зазначає наступне.

Правовий статус та завдання ГРД визначені ст. 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII

Зокрема, вказаною нормою визначені: 1) мета створення ГРД - сприяння ВККС у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики для цілей кваліфікаційного оцінювання; 2) склад, вимоги до членів, строк їх повноважень та порядок формування Ради; 3) конкретні повноваження ГРД, права та обов`язки її членів.

У ст. 88 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII вказано, що у разі, якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям доброчесності та професійної етики, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

Частиною 4 ст. 85 цього Закону визначено, що суддівське досьє, серед іншого, має містити висновок Громадської ради доброчесності (у разі його наявності) (п. 16).

Отже, згідно із зазначеними нормами Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, на ГРД покладено функцію щодо участі у проведенні кваліфікаційного оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Тобто, відповідач приймає участь у формуванні суддівського корпусу, впливає на суддівську кар`єру та наділений з цією метою відповідними владними повноваженнями.

За сферою правового регулювання Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, тобто містить норми саме публічного права.

Висновки ГРД, затверджені відповідним рішенням, як одностороннє владне волевиявлення, є обов`язковими для розгляду іншим суб`єктом, зокрема, ВККС, та є правовим актом індивідуальної дії, на підставі якого виникають публічно-правові відносини.

Отже, процес надання для ВККС висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики, містить усі ознаки владної управлінської діяльності, на основі закону.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАСУ), юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 КАСУ, відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Водночас, згідно з п. 7 ч. 1 ст. 4 КАСУ, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

При цьому, відповідно до п. 3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 8 від 20 травня 2015 року, для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб`єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Таким чином, визначальною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним владних управлінських функцій. Надання правового захисту у порядку адміністративного судочинства правам, свободам, інтересам, що порушені суб`єктом владних повноважень, не пов`язується з обов`язковим віднесенням такого суб`єкта до системи органів державної влади або місцевого самоврядування та не ставиться у залежність від наявності або відсутності у такого суб`єкта владних повноважень статусу юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Надаючи тлумачення зазначеній нормі, Конституційний Суд України в рішенні від 25 грудня 1997 року у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та інших громадян щодо офіційного тлумачення ст.ст. 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначив, що ч. 1 ст. 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Таким чином, суд вважає, що ГРД має всі визначені ознаки "іншого суб`єкта при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства", оскільки Рада здійснює діяльність з виконання покладених на неї Законом України "Про судоустрій і статус суддів" завдань, а тому, відповідно, є суб`єктом владних повноважень в розумінні вимог п. 7 ч. 1 ст. 4 КАСУ, тобто є належним відповідачем за даним адміністративним позовом.

З приводу питання належності обраного позивачем способу захисту порушеного права, необхідно зазначити наступне.

Оскаржуваний Висновок має всі ознаки правового акту індивідуальної дії, оскільки він врегульовує відносини щодо конкретно визначеного кола осіб, а саме щодо позивача, та розрахований на одноразове застосування.

При цьому, оскаржуваний Висновок безпосередньо впливає на права та інтереси позивача, створюючи правовідносини, в яких отримати рішення про підтвердження нею здатності здійснювати правосуддя у Північному апеляційному господарському суді вона зможе лише у разі, якщо таке рішення буде підтримане не менше ніж одинадцятьма членами ВККС, тобто кваліфікованою більшістю, в той час як рішення щодо інших суддів, які не отримували негативного висновку ГРД, ухвалюватиметься, відповідно до ч. 3 ст. 101 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII простою більшістю голосів її складу.

Згідно з ч. 3 ст. 88 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання;

3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про не підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;

4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

Отже, чинне законодавство не надає судді права оскаржити рішення ВККС в частині застосування більш тривалих строків набрання ним чинності, у зв`язку з наявністю негативного висновку ГРД, оскільки Закон України "Про судоустрій і статус суддів" допускає можливість оскарження такого рішення ВККС виключно з формальних підстав.

Так, відповідно до вимог ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі також - Конвенція), кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини (далі також - ЄСПЛ) у справі "Зінченко проти України", ст. 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечити втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, в якій формі вони закріплені в національному правовому порядку.

Отже, подання даного адміністративного позову є єдиним можливим способом захисту порушених з боку ГРД прав позивача, а тому відмова в його прийнятті та розгляді по суті заявлених вимог означатиме порушення його права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, що, в свою чергу, є порушенням вимог як національного законодавства, так і приписів Конвенції та обов`язкової до застосування практики ЄСПЛ.

При цьому, відповідно до судової практики Верховного Суду України, наведеної, зокрема, в його постанові від 31 травня 2016 року у справі №21-451а16, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.

Таким чином, беручи до уваги все наведене вище, суд вважає, що позивачем в даному позові було обрано належний та ефективний спосіб захисту його порушеного права шляхом визнання протиправним та скасування оскаржуваного Висновку.

За аналізом позовних матеріалів, та наданого висновку, суд зазначає, що оскаржуваний Висновок містить не підтверджені будь-якими доказами відомості. При цьому відповідачем докази взагалі не збиралися.

Сам Висновок взагалі ніким не підписаний, автор висновку в тексті не зазначений, що є порушенням Наказу Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55, яким визначені Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003. Таким чином, Висновок є анонімним і його не можна вважати належним документом, оскільки відсутні головні реквізити (дата складання, автор, підпис).

Отже, ГРД не мала передбачених законом, а саме ст. 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, підстав для направлення оскаржуваного Висновку до ВККС.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, ГРД, як суб`єкт владних повноважень, не дотрималася вказаних вимог Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів", вчинивши порушення процедури прийняття оскаржуваного Висновку, що додатково до наведеного вище свідчить про його протиправність.

Суд також вважає, що ГРД, приймаючи оскаржуваний Висновок, допустила порушення прямої норми Конституції України, а саме ст. 32 Конституції України, що узгоджується зі ст. 8 Конвенції.

Згідно з Конституцією України, людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ч. 1 ст. 3); органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19); усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21); кожен має право на повагу до його гідності (ч. 1 ст. 28); кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (ч. 1 ст. 68).

Частиною 2 ст. 32 Конституції України встановлено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Статтею 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

У рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 зазначено, що аналізуючи питання щодо поширення інформації про сімейне життя особи, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, Конституційний Суд України враховує, що така інформація зазвичай стосується не лише цієї особи, а й інших осіб, зокрема, членів її сім`ї, яким Конституція України теж гарантує право на невтручання в їх особисте і сімейне життя, крім випадків, визначених законом. Тому, поширення даних про таких фізичних осіб - членів сім`ї, що можуть стати відомими в результаті поширення інформації про саму посадову особу, крім випадків, визначених законом, може призвести до порушення їх конституційних прав, зашкодити гідності, честі, діловій репутації тощо. Застереження щодо недопущення порушення конституційних прав членів сімей посадових осіб Конституційний Суд України висловив у своєму рішенні від 06 жовтня 2010 року №21-рп/2010.

Таким чином, Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення ч.ч. 1, 2 ст. 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема, членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Положення ч. 1 ст. 32 та ч. 3 ст. 34 Конституції України перебувають у системному взаємозв`язку і передбачають як недопустимість порушення права людини на недоторканність особистого та сімейного життя, так і реалізацію особою права на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації.

Парламентська Асамблея Ради Європи в Резолюції № 1165 зазначила, що право кожної людини на приватність і право на свободу вираження поглядів є основою демократичного суспільства; ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність (п. 11). Виходячи з цього, право на приватність, закріплене у ст.8 Конвенції, повинне захищати приватне життя особи не лише від втручання влади, а й від подібних дій з боку інших осіб чи інститутів, зокрема, засобів масової інформації (п. 12 Резолюції № 1165).

Положення ч. 2 ст. 32 Конституції України передбачають вичерпні підстави можливого правомірного втручання в особисте та сімейне життя особи (в тому числі й тієї, яка займає посаду, пов`язану з функціями держави або органів місцевого самоврядування, та членів її сім`ї). Такими підставами є згода особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації стосовно неї, а також, у разі відсутності такої згоди, випадки, визначені законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Даючи офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 32 Конституції України у системному зв`язку з ч. 2 ст. 34 Основного Закону, Конституційний Суд України дійшов висновку, що збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Позивач, не надавала згоди ГРД на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації стосовно неї. Законом не передбачено право ГРД оприлюднювати та поширювати таку інформацію, згідно із законом, Рада взагалі не є суб`єктом, яким вказана інформація може бути надана.

Невід`ємною частиною положень ст. 8 Конвенції є практика ЄСПЛ, яка виробила критерії правомірності втручання у приватне і сімейне життя особи (зокрема, рішення у справі "Олександр Волков проти України" від 09 січня 2013 року). Заявник у цій справі скаржився на порушення його прав, передбачених ст.ст. 8 та 6 Конвенції, під час його звільнення з посади судді Верховного Суду України.

Порушення ст. 8 Конвенції було констатоване ЄСПЛ з огляду на те, що втручання у приватне життя заявника, за яким його звільнено з посади судді, не було законним, оскільки застосовні при цьому законодавчі положення не були передбачуваними щодо їхніх наслідків та не забезпечували гарантій від свавілля. У цьому зв`язку ЄСПЛ зазначив, що відсутність керівних принципів та практики, які б визначали послідовне та обмежувальне тлумачення поняття "порушення присяги", а також відсутність належних юридичних захисних механізмів призвели до непередбачуваності наслідків застосування відповідних положень національного законодавства. Виходячи з цього, можна навіть припустити, що будь-яка провина судді, яка мала місце у будь-який момент протягом його професійної кар`єри, за бажанням могла бути розтлумачена дисциплінарним органом як достатня фактична підстава для обвинувачення у вчиненні такого дисциплінарного правопорушення, як "порушення присяги", та призвести до звільнення його з посади (п. 181 рішення Європейського суду).

ЄСПЛ також вказав, що необхідні процедурні гарантії, які б могли запобігти свавільному застосуванню відповідного матеріального законодавства, не були запроваджені. Зокрема, національне законодавство не передбачало будь-яких обмежень строків ініціювання та здійснення провадження щодо судді за "порушення присяги". Відсутність будь-яких строків давності давала дисциплінарним органам повну свободу дій та порушила принцип юридичної визначеності (п. 185 рішення Європейського суду).

У світлі вищенаведених міркувань ЄСПЛ прийшов до висновку, що втручання у право заявника на повагу до його приватного життя було незаконним: воно не відповідало національному законодавству та, більш того, чинне національне законодавство не відповідало вимогам передбачуваності та належного захисту від свавілля (п. 186 рішення Європейського суду).

Оскільки положення ст. 32 Конституції України кореспондується зі ст. 8 Конвенції, а факти та обставини, викладені в оскаржуваному Висновку про те, що суддя не відповідає критеріям доброчесності та професійної етики, можуть бути в подальшому підставою для звернення ВККС до відповідних органів щодо вирішення питання про притягнення його до дисциплінарної, адміністративної, кримінальної відповідальності та зупинення проведення кваліфікаційного оцінювання цього судді (ч.ч. 5, 6, 7 ст. 84 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"), то, відповідно до обов`язкового до застосування характеру рішень та практики ЄСПЛ, практика тлумачення та застосування вказаної статті Конвенції ЄСПЛ має враховуватися при розгляді цієї справи.

Так, встановлення факту недоброчесної поведінки судді є підставою для його звільнення (пункт 4, частини 16-1 розділу XV Перехідних положень Конституції України, ч.ч. 8 та 9 ст. 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). В той же час, ані Конституція України, ані норми Закону України "Про судоустрій і статус суддів" не містять тлумачення понять доброчесність та недоброчесна поведінка. Також, відсутня методика визначення того, яка поведінка є недоброчесною, відсутнє визначення періоду перевірки судді на доброчесність.

Проаналізувавши наведені норми Конституції України, Конвенції та практики ЄСПЛ, суд приходить до переконання про протиправність оскаржуваного Висновку, який прийнятий без врахування прав позивача, визначених положеннями ст. 32 Конституції України та ст. 8 Конвенції. У випадку, що розглядається, позбавлення зазначеного права не має справедливої рівноваги між державними інтересами та необхідністю захистити права позивача на повагу до свого приватного і сімейного життя, а, отже, є порушенням його прав, визначених положеннями ст. 32 Конституції України та ст. 8 Конвенції.

Суд також вважає, що оскаржуваний Висновок прийнятий з порушенням ст. 6 Конвенції, що передбачає захист права на справедливий суд.

Так, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя (ч. 1 ст. 6 Конвенції).

Аналогічно до ст. 8 Конвенції, невід`ємною частиною положень її ст. 6 є практика ЄСПЛ, а саме його рішення у вже згаданій справі "Олександр Волков проти України".

У зазначеній справі заявник скаржився до ЄСПЛ за п. 1 ст. 6 Конвенції та зазначив, що його справа не була розглянута незалежним і безстороннім судом, встановленим законом; що провадження у ВРЮ було несправедливим, процедуру голосування у Верховній Раді України було порушено; що йому не було забезпечено право на суд у зв`язку з відсутністю у Вищого адміністративного суду України повноважень переглядати рішення ВРЮ, а також, що мало місце порушення принципу рівності сторін.

ЄСПЛ встановив порушення п. 1 ст. 6 Конвенції у зв`язку з відсутністю незалежності та безсторонності ВРЮ з огляду на об`єктивні (процедура формування та персональний склад ВРЮ) та суб`єктивні (особиста упередженість членів ВРЮ) критерії.

Процедуру формування ВРЮ Європейський суд визнав такою, що не відповідає Конвенції, оскільки на той час більшість членів ВРЮ призначалась органами законодавчої та виконавчої влади. Щодо її персонального складу ЄСПЛ вказав, що Міністр юстиції та Генеральний прокурор, які матеріально, ієрархічно та адміністративно залежні від основного місця роботи, не можуть вважатись незалежними та безсторонніми, а останній, окрім того, очолює систему органів прокуратури, представники якої беруть участь у розгляді суддями справ, що створює загрозу порушення вимоги безсторонності як суддями при розгляді справ, так і Генеральним прокурором - щодо тих суддів, чиї рішення він не підтримує. Останній довід також стосується тих членів ВРЮ, які призначаються конференцією працівників прокуратури України.

ЄСПЛ зазначив, що вирішуючи справу заявника та виносячи обов`язкове для виконання рішення, ВРЮ, парламентський комітет та пленарне засідання парламенту разом виконували функцію суду (п. 90 рішення у справі "Олександр Волков проти України").

Отже, суд вважає, що ГРД, приймаючи оскаржуваний Висновок, також виконувала функцію суду у розумінні ст. 6 Конвенції, оскільки нею досліджувались певні факти, яким надано юридичну оцінку. Оскаржуваний Висновок може мати наслідком притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності і безпосередньо впливає на суддівську кар`єру.

Таким чином, якщо ГРД виконує функцію суду у розумінні ст. 6 Конвенції, то вона повинна відповідати принципу "незалежного та безстороннього суду", що передбачає незалежність від виконавчої влади, політичних груп, зовнішнього втручання. Важливими факторами є, зокрема, склад суду, процедура призначення.

У п. 113 рішення у справі "Олександр Волков проти України" ЄСПЛ зазначив, що, згідно зі ст. 19 Закону "Про Вищу раду юстиції" 1998 року, тільки чотири члени ВРЮ працюють в ній на постійній основі. Інші члени працюють та отримують свою зарплатню поза межами ВРЮ, що неминуче означає їхню матеріальну, ієрархічну та адміністративну залежність від їхніх головних роботодавців та ставить під загрозу як їхню незалежність, так і безсторонність. Зокрема, у випадку Міністра юстиції та Генерального прокурора України, які є членами ВРЮ за посадою, втрата основної посади означає втрату членства у ВРЮ.

Аналогічно і Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII не передбачає порядку і джерела фінансування діяльності ГРД, відповідно, принцип незалежності суду, передбачений ст. 6 Конвенції, при ухваленні оскаржуваного Висновку не дотримано. Члени ГРД працюють та отримують свою зарплатню поза межами Ради, що неминуче означає їхню матеріальну, ієрархічну та адміністративну залежність від їхніх головних роботодавців та ставить під загрозу як їхню незалежність, так і безсторонність.

Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII не визначено правового статусу члена ГРД. Хоча він приймає участь у діяльності цього утворення (ГРД) на постійній основі, його права та обов`язки не визначені, а також, відсутні гарантії його незалежності та не визначена можливість притягнення до кримінальної, адміністративної та дисциплінарної відповідальності у разі можливих зловживань.

Принцип незалежності суду також порушений під час призначення членів ГРД. Так, члени ГРД призначаються зборами представників громадських об`єднань строком на два роки і можуть бути призначені повторно (ч. 9 ст. 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII).

Але направити своїх представників для участі у зборах можуть не всі громадські організації або громадські спілки, а лише ті, які протягом щонайменше останніх двох років, що передують дню проведення зборів, здійснюють діяльність, спрямовану на боротьбу з корупцією, захист прав людини, підтримку інституційних реформ, в тому числі реалізують проекти у цих сферах (ч. 11 ст. 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII), що не відповідає вимогам ч. 5 ст. 36 Конституції України, яка визначає, що всі об`єднання громадян рівні перед законом.

Обов`язкова вимога щодо надання для участі у зборах громадським об`єднанням документів, перелічених п.п. 3, 4, 5 ч. 13 ст. 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, що видаються міжнародними організаціями (рекомендаційного листа від міжнародної організації з бездоганною репутацією про успішний досвід співпраці та ін.) автоматично ставить в залежність від міжнародних організацій можливість участі представника громадського об`єднання у зазначених зборах.

Таким чином, оскаржуваний Висновок прийнято без дотримання права позивача на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції.

Конституція України передбачає, що, відповідно до закону, в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення добору суддів, прокурорів, їх професійної підготовки, оцінювання, розгляду справ щодо їх дисциплінарної відповідальності, фінансового та організаційного забезпечення судів (ч. 10 ст. 131 Конституції України).

Таким чином, органи та установи для забезпечення добору та оцінювання суддів утворюються лише в системі правосуддя.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України діє саме в системі правосуддя та є державним органом суддівського врядування (ч. 1 ст. 92 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII). Громадська рада доброчесності ж не відноситься до системи правосуддя, а, як вже зазначалось, утворюється з метою сприяння ВККС у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики для цілей кваліфікаційного оцінювання (ч.1 ст. 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII).

Оскільки ГРД не входить до системи правосуддя, слід констатувати, що з`явилась додаткова ланка, діяльність якої впливає на реалізацію конституційних повноважень ВККС щодо забезпечення оцінювання та добору суддів, що є порушенням ст. 131 Конституції України.

Щодо періоду, який перевірявся ГРД у Висновку слід зазначити, що позивач, перебуваючи на посаді судді Київського апеляційного господарського суду проходила кваліфікаційне оцінювання. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади (підпункт 4, частини 16-1 розділу XV Перехідні положення Конституції України). Таким чином, встановлені нові підстави для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності (невідповідність судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від оцінювання).

В той же час, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. (Стаття 58 Конституції України).

Зміни до Конституції України (щодо правосуддя) набрали чинності 30.09.2016. Отже ГРД, здійснюючи, як уже зазначалось, функцію суду у розумінні ст. 6 Конвенції, мала право аналізувати факти щодо відповідності позивача критеріям професійної етики та доброчесності лише за період після 30.09.2016, оскільки лише з цієї дати встановлено додаткову підставу для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності (звільнення з посади), а саме за невідповідність судді займаній посаді за критеріями професійної етики або доброчесності. У зв`язку з цим дії відповідача по включенню будь-якої інформації до Висновку, її оцінка на предмет доброчесності та професійної етики за інший період до 30.09.2016 є противоправними.

Крім того, обставини та факти вказуються у Висновку відповідачем без врахування строків давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Так, дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці чи здійснення відповідного дисциплінарного провадження. (частина 11 статті 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Це також є порушенням статті 6 Конвенції.

Так, ЄСПЛ у рішенні у справі "Олександр Волков проти України" з цього приводу, в контексті порушення статті 6 Конвенції, зазначив, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства" (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV).

Додатково ЄСПЛ зазначив, що хоча не вважає за належне вказувати на те, наскільки тривалим повинен бути строк давності, він вважає, що такий підхід, коли строк притягнення до дисциплінарної відповідальності у дисциплінарних справах, які стосуються суддів, є невизначеним, становить серйозну загрозу принципові юридичної визначеності. За цих обставин Суд доходить висновку, що у справі, що розглядається можливе порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. (пункти 137-140 рішення ЄСПЛ у справі "Олександр Волков проти України")

Окрім цього, суд звертає увагу на європейські рекомендації щодо оцінювання суддів.

Так, у Висновку Консультативної ради європейських судів № 17 вказується, що формальне індивідуальне оцінювання суддів, де таке існує, має сприяти вдосконаленню та підтриманню функціонування судової системи на найвищому рівні якості на користь громадян держав - членів Ради Європи. Це, у свою чергу, має допомогти зберегти довіру суспільства до судової системи. Це передбачає, що суспільство матиме змогу розуміти принципи та процедуру оцінювання. Тому, загальні умови та методи оцінювання мають бути доступними суспільству. Тим не менше, на думку КРЄС, процес індивідуального оцінювання для кар`єрних цілей або підвищення судді не повинен враховувати думку суспільства стосовно судді. Ця думка не завжди може бути результатом повного чи всебічного розуміння інформації або, можливо, навіть ґрунтуватися на нерозумінні діяльності судді в цілому. Процес та результати індивідуального оцінювання мають перш за все залишатися конфіденційними і не розголошуватися. Розголошення результатів оцінювання загрожуватиме незалежності здійснення судочинства через те, що це може принизити суддю в очах суспільства та зробити вразливим до впливу. Крім цього, оприлюднення результатів оцінювання може означати, що суддя стає об`єктом для обговорення та інших нападок (§ 48).

Варто знов зазначити, у Законі України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII Громадській раді доброчесності не надано повноваження прийняття власного Регламенту. В жодному законодавчому акті немає згадки про те, що порядок організації діяльності ГРД має визначатися її Регламентом.

Відповідно до висновку ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" (рішення від 18 липня 2006 року), кожен доречний і важливий аргумент особи має бути проаналізований і суд має надати відповідь на кожен з таких аргументів.

Щодо суті обставин, які були покладені в основу оскаржуваного Висновку, інтерпретація яких стала підставою для його прийняття, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

В оскаржуваному висновку зазначено про те, що у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2013 рік суддя зазначила, що володіє коштами у розмірі 4562537,58 грн, які поклала на банківський рахунок в тому ж році. Втім, задекларовані за 2013 рік доходи не дозволяють їй покласти на банківський рахунок таку суму коштів, оскільки вона задекларувала у 2013 році свій сукупний дохід у розмірні лише 232883,89 грн.

У декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014 рік суддя зазначила, що володіє коштами у розмірі 7613728,00 грн (що на 3051190,42 грн більше ніж за 2013 рік), які наявні в неї на банківських рахунках. Однак, із аналізу декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2013 та 2014 роки вбачається, що суддя не могла збільшити вклад 2013-го року на 3051190,42 грн, оскільки у 2013 році мала сукупний задекларований дохід у розмірі 232883,89 грн, у 2014 році мала сукупний задекларований дохід у розмірі 775,631,00 (що в сумі складає лише 1008514,89 грн), відповідно до інформації з вищезгаданих декларацій будь-якого відчуження майна позивачем у 2013-2014 роках не здійснювалось. Зазначене було кваліфіковане відповідачем як свідчення, що стиль життя судді не відповідає задекларованим доходам.

Суд щодо зазначених посилань висловлює наступну правову позицію. Визначення поняття "доброчесність" відсутнє у національному законодавстві України. Згідно з Законом і Регламентом ГРД, обсяг оцінювання, здійснюваного ГРД, обмежується професійною етикою та доброчесністю суддів та кандидатів на посаду судді. Обов`язок суддів дотримуватися правил суддівської етики та суддівської доброчесності, а також обов`язок подавати декларацію доброчесності судді, декларацію родинних зв`язків і дотримуватися антикорупційного законодавства прямо встановлені Законом (ст. 56 Закону).

Поряд з цим, відповідно до п. 9 Глави 2 Положення, затвердженим рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України № 143/зп-16 від 03.11.2016 (у редакції рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України 13.02.2018 № 20/зп-18), відповідність судді критерію доброчесності оцінюється (встановлюється) за такими показниками:

9.1. Відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї задекларованим доходам.

9.2. Відповідність способу (рівня) життя судді та членів його сім`ї задекларованим доходам. 5

9.3. Відповідність поведінки судді іншим вимогам законодавства у сфері запобігання корупції.

9.4. Наявність обставин, передбачених підпунктами 1, 2, 9?12, 15?19 частини першої статті 106 Закону.

9.5. Наявність фактів притягнення судді до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про недоброчесність судді.

9.6. Наявність незабезпечених зобов`язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя суддею.

9.7. Інші дані, які можуть вказувати на відповідність судді критерію доброчесності.

Ці показники оцінюються за результатами співбесіди та дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, зокрема:

1) інформації, наданої центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, органом державного фінансового контролю в Україні, іншими органами державної влади;

2) декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування;

3) результатів перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (за наявності);

4) декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді;

5) результатів регулярного оцінювання;

6) результатів перевірки декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді (за наявності);

7) висновків або інформації Громадської ради доброчесності (за наявності);

8) іншої інформації, що включена до суддівського досьє.

У відповідності до пункту 10 цього Положення для встановлення відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання за визначеними цим Положенням показниками використовуються також інші відомості й дані, на підставі яких може встановлюватися відповідність судді критеріям кваліфікаційного оцінювання, а також будь-яка інша інформація стосовно судді, яка міститься у суддівському досьє.

Відповідно до пунктів 9-12 та 15-19 частини 1 статті 106 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції, яка діяла на момент затвердження вищезазначеного Порядку, суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з таких підстав :

9) неподання або несвоєчасне подання для оприлюднення декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в порядку, встановленому законодавством у сфері запобігання корупції;

10) зазначення в декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, завідомо неправдивих відомостей або умисне незазначення відомостей, визначених законодавством;

11) використання статусу судді з метою незаконного отримання ним або третіми особами матеріальних благ або іншої вигоди, якщо таке правопорушення не містить складу злочину або кримінального проступку;

12) допущення суддею недоброчесної поведінки, у тому числі здійснення суддею або членами його сім`ї витрат, що перевищують доходи такого судді та доходи членів його сім`ї; встановлення невідповідності рівня життя судді задекларованим доходам; непідтвердження суддею законності джерела походження майна;

15) визнання судді винним у вчиненні корупційного правопорушення або правопорушення, пов`язаного з корупцією, у випадках, установлених законом;

16) неподання або несвоєчасне подання декларації родинних зв`язків суддею в порядку, визначеному цим Законом;

17) подання у декларації родинних зв`язків судді завідомо недостовірних (у тому числі неповних) відомостей;

18) неподання або несвоєчасне подання декларації доброчесності суддею в порядку, визначеному цим Законом;

19) декларування завідомо недостовірних (у тому числі неповних) тверджень у декларації доброчесності судді.

Ані Закон, ані Регламент ГРД не містять трактування чи пояснення з приводу визначення доброчесності судді.

Згідно п. 24 Висновку Консультативної ради європейських суддів, (далі - КРЄС), №1 (2001), про стандарти незалежності судової влади та незмінюваності суддів вказано, що об`єктивні стандарти потрібні не лише для того, щоб виключити політичний вплив, але й з інших причин, наприклад, щоб уникнути ризику, пов`язаного з припущенням про

наявність фаворитизму, консерватизму та корпоративізму, який виникає, коли призначення або оцінювання здійснюються не на основі чітко визначеної процедури, а на підставі особистих рекомендацій.

Отже, висновок Громадської ради доброчесності може стосуватися встановлення обставин, встановлених пунктами 9.1 - 9.7 глави 2 Положення, та, відповідно, вищезазначених норм 106 Закону України "Про судоустрій та статус суддів".

Натомість у висновку відповідачем, як підставу для негативної оцінки позивача, зазначено стиль життя позивача не відповідає рівню задекларованим нею доходам.

Зазначене було встановлене виходячи з того, що у даних декларацій позивача за 2013-2014 роки містяться суперечності щодо задекларованого доходу, який, на думку Відповідача, не підтверджений доказами.

З приводу вищенаведеного суд висловлює наступну позицію.

Висновок ГРД не містить жодних конкретних розрахунків та посилань на будь - які конкретні докази щодо невідповідності даних декларації за 2013 рік та декларації за 2014 рік, оперуючи якими можна було б дійти висновків про теоретично можливу невідповідність доходів позивача за ці роки.

Більш того, матеріали справи не містять й доказів реагування ГРД на направлені позивачем пояснення з цього приводу.

Також, суд зазначає, що перевірка таких доходів, за існуючим в державі правовим порядком, покладена на уповноважені на це державою органи.

Так, наказом Міністра фінансів України від 13.03.2015 № 333 затверджено Порядок здійснення перевірки достовірних відомостей, зазначених у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, яким визначено механізм проведення контролюючими органами, зокрема, органами ДФС України, перевірки (арифметичний контроль) відомостей, зазначених у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за минулий рік з метою забезпечення відкритості та прозорості діяльності суб`єктів декларування.

Законом України "Про запобігання корупції" передбачено повноваження Національного агентства з питань запобігання корупції, до яких, зокрема, пунктом 8 частини 1 статті 11 віднесено здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Не зважаючи на вищевикладене, в порушення вимог Конституції України, Відповідачем фактично виконано функції органів Державної фіскальної служби України та НАЗК, з огляду на надання оцінки декларацій Позивача.

Такі дії та рішення Відповідача не узгоджуються із положенням ч. 2 ст. 2 Регламенту Громадської ради доброчесності, та порушують компетенцію інших суб`єктів владних повноважень, адже як вбачається з викладеного, Відповідачем виконано функції органів ДФС та НАЗК.

2. Також оспорюваний висновок містить посилання на недотримання позивачем принципу компетентності, виходячи з того, що за результатами проведення первинного кваліфікаційного оцінювання Вища кваліфікаційна комісія суддів України 25 травня 2016 року оголосила рішення про те, що позивач не підтвердив можливість здійснювати правосуддя. Вказане рішення позивачем оскаржено у судовому порядку, 15 вересня 2017 року Верховний Суд України відкрив провадження за заявою судді, рішення не прийнято, а тому, посилаючись на Бангалорські принципи поведінки суддів, Відповідач зазначив, що суддею не дотримано принципу компетентності.

Щодо зазначеного висновку суд висловлює наступне.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 5 КАСУ Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Наведене свідчить, що позивач лише скористалась своїм правом щодо оскарження акта індивідуальної дії, що не може свідчити про її невідповідність критеріям компетентності.

Більш того, як вже було зазначено судом, рішенням Вищої кваліфікаційної комісії України від 25 травня 2016 року 255/ко-16, у зв`язку з визнанням позивача такою, що не підтвердила можливості здійснювати правосуддя у відповідному суді, відсторонено від здійснення правосуддя до проходження повторного кваліфікаційного оцінювання, яке, як свідчать матеріали справи позивачем успішно пройдено та за результатами повторного кваліфікаційного оцінювання прийнято рішення №989/ко-19 від 09.10.2019 про те, що суддя Київського апеляційного господарського суду Гарник Людмила Леонідівна визнана такою, що відповідає займаній посаді.

Враховуючи, що Відповідачем, окрім посилання на прийняте Вищою кваліфікаційною комісією суддів України рішення від 25 травня 2016 року за результатами первинного кваліфікаційного оцінювання, не зазначено інших вмотивованих підстав, які б дозволяли дійти висновку про недотримання суддею Гарник Л.Л. принципу компетентності, суд не погоджується з цією позицією відповідача, вважає її необґрунтованою та такою, що спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Більш того, суд зауважує, що можливість визначення компетентності судді не належить до повноважень ГРД у розумінні Закону України «Про статус суддів і судоустрій», що також свідчить про протиправність оскаржуваного висновку в цій частині.

За результатами розгляду справи суд доходить висновків про здійснення відповідачем по відношенню до позивача функцій органів Державної фіскальної служби та Національного агентства з питань запобігання корупції, а також функцій Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, чого жодним нормативно - правовим актом України не передбачено.

Більш того, згідно з протоколом електронного голосування (є невід`ємною складовою рішення) 21.03.2018 ГРД прийнято рішення про затвердження висновку 21.03.2018, проте, у вказаному протоколі відсутні відомості щодо якого саме висновку та відносно якої особи складено цей висновку, який затверджено рішенням ГРД (протоколом електронного голосування), а також вказаний протокол підписаний координатором ГРД без зазначення прізвища та ініціалів, тобто невідомою особою, в той час, коли сам висновок взагалі ніким не підписаний. З огляду на що та з урахуванням встановлення протиправності самого висновку ГРД й наявності правових підстав для його скасування, суд вважає за необхідне визнати протиправним й скасувати рішення ГРД, оформлене протоколом електронного голосування ГРД затвердження висновку про невідповідність судді Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики від 21.03.2018р.

Суд вважає наведені вище мотиви достатніми для скасування оспорюваного висновку, тому, керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1.Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2.Визнати протиправним та скасувати висновок Громадської ради доброчесності про невідповідність судді Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики від 21.03.2018р.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Громадської ради доброчесності, оформлене протоколом електронного голосування Громадської ради доброчесності від 21 березня 2018 року про затвердження висновку про невідповідність судді Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики від 21.03.2018р.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) документально підтверджені судові витрати у розмірі 1536,80 грн (одна тисяча п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Громадської ради доброчесності (03109, місто Київ, вулиця Генерала Шаповала, будинок 9, код ЄДРПОУ відсутній в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Рішення підписано 31.01.2020р.

Суддя С.К. Каракашьян