Справа № 802/3879/14-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 січня 2020 р. Справа № 802/3879/14-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді: Дончика В.В.,

Суддів: Чернюк А.Ю.,

Шаповалової Т.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Литвина Д.С.,

позивача: Яворовенка ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Центральної виборчої комісії України про стягнення коштів та компенсації

в с т а н о в и в :

04.11.2014 року ОСОБА_2 звернувся в Вінницький окружний адміністративний суд з адміністративним позовом в якому просив стягнути з Центральної виборчої комісії України середньомісячний заробіток за затримку повного розрахунку при звільнені за періоди з 01.10.2013 року по 01.11.2014 року в розмірі 12870,00 грн. та з 12.02.2010 року по 27.10.2011 року в розмірі 19495,00 грн., компенсацію за дні невикористаних відпусток за період з 27.11.2009 року по 27.10.2011 року в розмірі 1980,00 грн., компенсації втрати коштів внаслідок інфляції на суму 2380,00 грн., моральну шкоду за тривале порушення трудових прав в розмірі 500,00 грн. та 1000,00 грн. витрат на юридичну допомогу.

Ухвалою суду від 07.11.2014 року, в частині позовних вимог щодо стягнення середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 12.02.2010 року по 27.10.2011 року, відмовлено у відкритті провадження.

Ухвалою судді від 10.11.2014 року відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розгляд справи здійснювати колегією суддів, закінчено підготовче провадження.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 18.12.2014 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 року, позовну заяву, в частині позовних вимог про стягнення компенсації за дні невикористаних відпусток, за період з 27.11.2009 року по 27.10.2011 року, та про стягнення середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, за період з 01.10.2013 року по 04.05.2014 року, залишено без розгляду.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 18.12.2014 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 року, в задоволені адміністративного позову про стягнення коштів, компенсації та моральної шкоди відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.09.2016 року ухвалу та постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 18.12.2014 року, та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 року скасовано, а провадження у справі закрито.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12.18.2018 року ухвалу Вищого адміністративного суду України від 01.09.2016 року скасовано, а справу направлено до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на новий касаційний розгляд.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 10.10.2019 року ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 18.12.2014 року про залишення позовних вимог в частині без розгляду та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 року скасовано, а справу у цій частині направлено на новий судовий розгляд до Вінницького окружного адміністративного суду.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 18.12.2014 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 року, залишено без змін.

30.10.2019 року матеріали справи надійшли на адресу Вінницького окружного адміністративного суду.

У відповідності до пункту 10 частини 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою суду від 04.11.2019 року адміністративну справу прийнято до провадження, та передано для визначення колегії суддів.

Ухвалою суду від 05.11.2019 року адміністративну справу призначено до розгляду в судове засідання на 11.12.2019 року.

09.12.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив в задоволенні позову відмовити повністю. Зокрема вказав, що Окружні виборчі комісії з виборів Президента України утворюються Центральною виборчою комісією, а їх члени включаються до складу виборчих комісій за поданнями визначених статтями 23 Закону України "Про вибори президента України" (далі - Закон) суб`єктів внесення кандидатур, зокрема кандидатів на пост Президента України.

До подання додаються заяви осіб, запропонованих до складу відповідної окружної виборчої комісії, про згоду на участь у її роботі (а не про прийняття на роботу).

Підстави та порядок припинення повноважень членів виборчої комісії передбачено статтею 30 Закону, згідно з якою повноваження члена окружної виборчої комісії припиняються одночасно з припиненням повноважень такої виборчої комісії. Цією ж статтею визначено і випадки дострокового припинення їх повноважень. Зокрема, згідно з пунктом 2 частини четвертої зазначеної статті повноваження члена окружної виборчої комісії припинялися достроково виборчою комісією, яка її утворила, у зв`язку з відкликанням члена комісії відповідним кандидатом на пост Президента України (за поданням якого члена комісії включено до складу комісії) і право відповідного кандидата реалізувалося без будь-яких заяв чи погоджень члена комісії, якого такий кандидат на пост Президента України вирішив відкликати.

Оплата праці членів окружних виборчих комісій здійснюється відповідно до статті 40 Закону. Водночас, порядок вчинення таких дій Кодексом законів про працю України не нормується. Зокрема, законодавством України про вибори Президента України передбачено оплату за роботу члена виборчої комісії, який виконує свої повноваження у виборчій комісії на платній основі (в окружній виборчій комісії не більше чотирьох осіб, визначених рішенням цієї комісії), оплату роботи усіх членів виборчих комісій (у тому числі пенсіонерів та осіб, які тимчасово не працюють) у день виборів, у день повторного голосування і в дні встановлення підсумків голосування, а також за наявності відповідних підстав виплату членам виборчих комісій одноразової грошової винагороди.

Згідно з додатком 2 до постанови Центральної виборчої комісії від 27 листопада 2009 року № 381 затверджено склад окружних виборчих комісій з виборів Президента України 2010 року, в тому числі окружної виборчої комісії територіального виборчого округу № 11. До складу зазначеної виборчої комісії включено ОСОБА_2 на посаду секретаря цієї комісії.

Постановою окружної виборчої комісії територіального виборчого округу № 11 від 29 листопада 2009 року № 2 визначено, що секретар комісії буде виконувати свої повноваження на платній основі.

Згідно з додатком 1 до постанови Центральної виборчої комісії від 22 грудня 2009 року № 532 повноваження секретаря окружної виборчої комісії територіального виборчого округу №11 ОСОБА_2 достроково припинено у зв`язку з відкликанням кандидата на пост Президента України.

Наголошували, що Центральна виборча комісія за поданням відповідних суб`єктів виборчого процесу своїм рішенням формує склад окружних виборчих комісій, а не "приймає на роботу членів окружних виборчих комісій". Так само, у визначених Законом випадках припиняються повноваження членів відповідних виборчих комісій, що не є "звільненням їх з роботи".

Члени окружних виборчих комісій з виборів Президента України, у тому числі ОСОБА_2 , у трудові правовідносини з Центральною виборчою комісією не вступають.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні адміністративного позову просили відмовити.

Крім того, у відповідності до статті 194 КАС України, розгляд справи просили здійснювати за відсутності представника Комісії.

09.12.2019 року до суду надійшла заява ОСОБА_2 "уточнені позовні вимоги".

Ухвалою суду від 11.12.2019 року, занесеною до протоколу судового засідання, у відповідності до частини 7 статті 47 КАС України, заяву ОСОБА_2 "уточнені позовні вимоги" не прийнято до розгляду та повернуто заявнику.

Ухвалою суду від 11.12.2019 року, занесеною до протоколу судового засідання, за клопотанням позивача в судовому засіданні оголошено перерву до 24.12.2019 року.

20.12.2019 року до суду найшли заперечення на відзив, у яких позивач заперечував щодо обґрунтованості відзиву. Зокрема вказав, що основною обставиною відзиву є те, що постанова Комісії про його звільнення прийнята за поданням кандидата у Президенти, однак, в порушення вимог п.1 ч.4 ст.162 КАС України відповідачем не надано до відзиву належні докази на підтвердження цих обаставин.

23.12.2019 року на адресу суду надійшло клопотання позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 24.12.2019 року за клопотанням позивача розгляд справи відкладено на 03.01.2020 року.

Ухвалою суду від 03.01.2020 року у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів відмовлено. Цією ж ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.01.2020 року.

21.01.2020 року на адресу суду надійшло клопотання про витребування доказів.

В судовому засіданні 22.01.2020 року позивач, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві, просив його адміністративний позов задовольнити.

22.01.2020 року відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи. В матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника Комісії.

Частиною першою статті 205 КАС України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи наведене, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Ухвалою суду від 22.01.2020 року занесеною до протоколу судового засідання клопотання позивача про витребування доказів залишено без розгляду, у відповідності до ч.2 ст.204 КАС України.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходив із наступного.

У відповідності до ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 18.12.2014 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 року встановлено, що 27 листопада 2009 року Центральною виборчою комісією прийнята постанова № 381 "Про утворення окружних виборчих комісій територіальних виборчих округів з виборів Президента України 17 січня 2010 року".

Згідно додатку № 2 до постанови Центральної виборчої комісії № 381 від 27 листопада 2009 року затверджено склад окружних виборчих комісій з виборів Президента України 2010 року, зокрема окружної виборчої комісії територіального виборчого округу № 11 (надалі - ОВК ТВО № 11).

До складу окружної виборчої комісії територіального виборчого округу № 11 включено ОСОБА_2 на посаду секретаря цієї комісії.

Постановою ОВК ТВО № 11 від 29 листопада 2009 року № 2 визначено, що секретар комісії буде працювати на платній основі.

Згідно з додатком 1 до постанови Центральної виборчої комісії від 22 грудня 2009 року № 532 повноваження секретаря окружної виборчої комісії територіального виборчого округу № 11 ОСОБА_2 , достроково припинено у зв`язку з відкликанням кандидатом на пост Президента України.

Судами також встановлено, що позивач з 27 листопада 2009 року по 22 грудня 2009 року працював на посаді секретаря ОСОБА_3 № 11 та при звільненні із ОСОБА_2 не було проведено розрахунку в повній мірі.

Рішенням Ленінського районного суду міста Вінниці від 12 лютого 2010 року в цивільній справі № 2-1356/10, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 17 червня 2010 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до окружної виборчої комісії територіального виборчого округу № 11 задоволено частково. Стягнуто з окружної виборчої комісії на користь позивача 792,00 грн. заробітної плати та 1732,50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У червні 2010 року у зв`язку із ліквідацією окружної виборчої комісії територіального виборчого округу № 11 позивач звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Вінниці від 11 серпня 2010 року в цивільній справі № 2-1356/10 замінено сторону виконавчого провадження з виконання рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 12 лютого 2010 року, а саме боржника у виконавчому провадженні окружну виборчу комісію територіального виборчого округу № 11 на Центральну виборчу комісію.

При винесенні зазначеної ухвали Ленінський районний суд міста Вінниці виходив з того, що Центральна виборча комісія відповідно до законодавства України здійснює погашення прийнятої в установленому порядку кредиторської заборгованості окружної виборчої комісії після припинення її повноважень на підставі відомостей про таку заборгованість та документів, які її підтверджують. Сам факт неподання до Центральної виборчої комісії відомостей про заборгованість, яка виникла ще до припинення повноважень окружної виборчої комісії територіального виборчого округу № 11, а також підтверджена рішенням суду, що набрало законної сили, не є підставою відмови у виплаті ОСОБА_2 його заробітної плати.

На виконання вказаного рішення та за обставин заміни сторони виконавчого провадження з виконання цього ж рішення ЦВК у квітні 2011 року та травні 2013 року ОСОБА_2 перераховано відповідно 2068,58 грн. та 455,92 грн., а загалом - 2524,50 грн., що свідчить про повне виконання зазначеного судового рішення. Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Крім того, судами встановлено, що після відкриття 04 березня 2011 року виконавчого провадження з виконання вище вказаного рішення та заміни сторони виконавчого провадження ЦВК у квітні 2011 року на користь ОСОБА_2 перераховано 2068,58 грн, а також 916,39 грн. спрямовано відповідним органом у рахунок утримання обов`язкових платежів, що також підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями. Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України від 15 березня 2012 року виконавче провадження закінчено.

14 грудня 2012 року головним державним виконавцем виконавче провадження відновлено, відразу після отримання ЦВК реквізитів рахунку позивача у травні 2013 року йому перераховано 455,92 грн.

Постановою від 14 жовтня 2013 року на підставі заяви ОСОБА_2 від 03 жовтня 2013 року головним державним виконавцем, виконавче провадження з виконання рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 12 лютого 2010 року закінчено.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду відмовляючи у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 18.12.2014 року, якою в задоволені позову було відмовлено, виходив із наступного.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 не перебував та не перебуває у трудових відносинах з Центральною виборчою комісією. Тобто, обов`язок здійснити виплату позивачу належних йому сум у встановлені строки законодавством України покладався на окружну виборчу комісію територіального виборчого округу № 11, яка була самостійною юридичною особою. Факт не перебування позивача із Центральною виборчою комісією у трудових правовідносинах свідчить про неможливість пред`явлення вимоги до цієї особи про проведення розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України "Про вибори Президента України" (у редакції від 21 серпня 2009 року № 1616-VІ, яка діяла до внесення змін Законом України від 13 березня 2014 року № 879-VІІ) повноваження окружних виборчих комісій починалися з дня, наступного після дня прийняття рішення про їх утворення, і закінчувалися через п`ятнадцять днів після офіційного оголошення Центральною виборчою комісією результатів виборів Президента України.

Оскільки Центральна виборча комісія офіційно оголосила результати виборів Президента України 14 лютого 2010 року, тому 02 березня 2010 року окружні виборчі комісії з виборів Президента України припинили свої повноваження.

Касаційний адміністративний суд погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що заборгованість юридичної особи може виникнути лише до моменту її ліквідації, а після процедури державної реєстрації припинення юридичної особи нарахування будь-якої заборгованості є неможливим та таким, що не відповідає законодавству України.

Заміна сторони виконавчого провадження з виконання рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 12 лютого 2010 року з окружної виборчої комісії територіального виборчого округу № 11 на Центральну виборчу комісії проведена саме в частині виплати кредиторської заборгованості перед ОСОБА_2 , а не як правонаступника в указаних правовідносинах.

При винесенні зазначеної ухвали Ленінський районний суд міста Вінниці виходив з того, що Центральна виборча комісія відповідно до законодавства України здійснює погашення прийнятої в установленому порядку кредиторської заборгованості окружної виборчої комісії після припинення її повноважень на підставі відомостей про таку заборгованість та документів, які її підтверджують. Сам факт неподання до Центральної виборчої комісії відомостей про заборгованість, яка виникла ще до припинення повноважень окружної виборчої комісії територіального виборчого округу № 11 та підтверджена рішенням суду, яке набрало законної сили, не є підставою відмови у виплаті ОСОБА_2 його заробітної плати.

Позивачем не заперечувався факт повного виконання відповідачем рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 12 лютого 2010 року в частині виплати нарахованої цим рішенням заборгованості ОСОБА_3 № 11.

З огляду на вищевикладене, Верховний Суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій, що Центральна виборча комісія в спірних правовідносинах не є суб`єктом відповідальності, визначеним нормами трудового законодавства.

З тих самих підстав колегія суддів погодилась із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про компенсацію втрати коштів унаслідок інфляції та моральної шкоди за тривале порушення трудових прав.

В той же час, слід вказати, що в межах розгляду даної справи предметом дослідження є наявність у позивача права на отримання компенсації за дні невикористаних відпусток за період з 27.11.2009 року по 27.10.2011 року та стягнення середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01.10.2013 року по 03.05.2014 року.

При розгляді даної справи, суди дійшли висновку про те, що ОСОБА_2 не перебував та не перебуває у трудових відносинах з Центральною виборчою комісією. Факт не перебування позивача із Центральною виборчою комісією у трудових правовідносинах свідчить про неможливість пред`явлення вимоги до цієї особи про проведення розрахунку при звільненні.

Таким чином, враховуючи те, що правова оцінка даним спірним правовідносинам надана судом касаційної інстанції, який зазначив щодо неможливості пред`явлення вимоги до Центральної виборчої комісії про проведення розрахунку при звільненні, відтак, слід дійти висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача щодо компенсації за дні невикористаних відпусток за період з 27.11.2009 року по 27.10.2011 року та стягнення середньомісячного заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01.10.2013 року по 03.05.2014 року.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Poland № 30210/96).

Крім того, у пункті 227 рішення у справі «Кудла проти Польщі» Суд вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечувати втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, у якій формі вони закріплені в національному правовому порядку. Отже, дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), пункт 95 та рішення у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява № 30210/96, пункт 157).

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Стаття 72 КАС України визначає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи .

Відтак, перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Центральної виборчої комісії України про стягнення коштів та компенсації відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 );

Відповідач: Центральна виборча комісія України (площа Л.Українки, 1, м.Київ, ).

Рішення у повному обсязі виготовлене 29.01.2020 року.

Головуючий: Дончик Віталій Володимирович

Судді: Чернюк Алла Юріївна

Шаповалова Тетяна Михайлівна