Справа № 291/1130/19
Суддя: Черноліхов Сергій Вікторович
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року м. Житомир справа № 291/1130/19

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Черноліхова С.В.,

за участю секретаря судового засідання Єфремової О.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Химчука В.Л.,

представників відповідача - Паніот В.Л., Роздимахи С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Білилівської сільської ради Ружинського району Житомирської області про визнання протиправними та скасування розпоряджень, поновлення на посаді, стягнення коштів, відшкодування моральнї шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Ружинського районного суду Житомирської області з позовом, у якому просив:

- визнати протиправним і скасувати розпорядження Білилівського сільського голови № 26 від 26 липня 2019 року про його звільнення у зв`язку з прогулами без поважних причин на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України з посади землевпорядника Білилівської сільської ради;

- визнати протиправним і скасувати розпорядження Білилівського сільського голови № 26 від 26 липня 2019 року про його звільнення за угодою двох сторін на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України з посади землевпорядника Білилівської сільської ради;

- поновити його на попередній посаді землевпорядника Білилівської сільської ради;

- стягнути з Білилівської сільської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 4500, 00 грн.;

- відшкодувати моральну шкоду у розмірі 8000, 00 грн.

В обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що з 01 лютого 2004 року працював на посаді землевпорядника в Білилівській сільській раді Ружинського району Житомирської області. 26 липня 2019 року відповідачем видано два накази за одним номером 26 про його звільнення із займаної посади, але з різних підстав: перший - за пунктом 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (у зв`язку з прогулами без поважних причин) та другий - за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін). Перший наказ ОСОБА_1 вважає протиправним, оскільки звільнення відбулося під час його тимчасової непрацездатності, що протирічить положенням частини 3 статті 40 Кодексу законів про працю України. Другий наказ був скасований розпорядженням Білилівської сільської ради Ружинського району Житомирської області № 27 від 02 серпня 2019 року як помилково виданий. Крім того, відповідач не отримав від позивача письмові пояснення про поважність причин відсутності на роботі за кожен день відсутності, не застосував дисциплінарне стягнення за часткову відсутність на роботі, під розписку розпорядження про звільнення вручив лише 20 серпня 2019 року. Наведені обставини свідчать про протиправність дій Білилівської сільської ради Ружинського району Житомирської області і дають підстави для скасування зазначених наказів і розпорядження, поновлення позивача на посаді землевпорядника, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

На підставі ухвали судді Ружинського районного суду Житомирської області від 06 вересня 2019 року вказаний адміністративний позов передано до Житомирського окружного адміністративного суду для розгляду.

До Житомирського окружного адміністративного суду вказана позовна заява надійшла 08 жовтня 2019 року. За результатами автоматизованого розподілу судової справи головуючим суддею визначено Черноліхова С.В.

28 жовтня 2019 року після усунення недоліків позовної заяви провадження у даній справі було відкрито і призначено підготовче засідання на 05 листопада 2019 року.

05 листопада 2019 року підготовче засідання не відбулося у зв`язку з клопотанням представників сторін про відкладення. Наступне підготовче засідання призначено на 26 листопада 2019 року.

26 листопада 2019 року підготовче засідання не відбулося у зв`язку з відрядженням судді. Наступне підготовче засідання призначено на 28 листопада 2019 року.

28 листопада 2019 року Житомирським окружним адміністративним судом постановлено ухвалу про витребування у відповідача доказів, встановлено строк для її виконання - 5 днів з дати отримання даної ухвали. Наступне підготовче засідання призначено на 10 грудня 2019 року.

10 грудня 2019 року оголошено перерву в підготовчому засіданні до 16 грудня 2019 року для надання позивачеві часу для ознайомлення з відзивом.

16 грудня 2019 року підготовче провадження у справі закрито і призначено справу до судового розгляду по суті на 14 січня 2020 року.

14 січня 2020 року суд оголосив перерву в судовому засіданні до 21 січня 2020 року.

10 грудня 2019 року від Білилівської сільської ради Ружинського району Житомирської області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Пояснив, що позивач в період з 19 липня 2019 року до 25 липня 2019 року не перебував в робочий час на робочому місці, що підтверджується відповідними складеними актами, заповненими в установленому порядку відомостями табелю обліку робочого часу і показами свідків. В зв`язку з систематичним порушенням позивачем Правил внутрішнього трудового розпорядку, Посадової інструкції землевпорядника Білилівської сільської ради та норм КЗпП України, пов`язаними з відпрацюванням працівника робочого часу, було видане Розпорядження №26 від 26 липня 2019 року, ухвалене у відповідності до вимог статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування», пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України про звільнення у зв`язку з прогулами без поважних причин ОСОБА_1 - землевпорядника Білилівської сільської ради з 26 липня 2019 року.

Також у відзиві зазначено, що стосовно поважності причин своєї відсутності в цей період або виконання покладених на нього посадових обов`язків, пов`язаних із здійсненням роботи за межами робочого місця (сільської ради), позивач не повідомляв ані голову сільської ради, ані інших працівників. Про перебування на лікарняному та про інші поважні причини своєї відсутності позивач теж не повідомляв, хоча і мав таку можливість. В період перебування на лікарняному позивач на адресу відповідача не надсилав жодного повідомлення (листа) про свою тимчасову непрацездатність.

Представник відповідача у відзиві додатково пояснив, що позивач вказуває на те, що в період з 24 липня 2019 року по 30 липня 2019 року перебував на лікарняному, на підтвердження чого надав листок непрацездатності серії АДУ № 416752 від 24 липня 2019 року, виданий лікарем Антонюк А.М. Позивач також надав довідку № 296, видану 30 липня 2019 року завідуючим Білилівської амбулаторії ЗПСМ Антонюк А.М., відповідно до якої зазначено, що позивач хворів і знаходився на лікуванні з 24 по 30 липня 2019 року. На запит сільського голови Паніот Л.П. від 11 листопада 2019 року Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Ружинської районної ради надало відповідь №1289 від 15 листопада 2019 року, згідно з якою лікарняний лист серії АДУ №416751 видано попередньому хворому, який перебував на лікарняному в період з 14 по 16 серпня 2019 року, що є грубим порушенням.

16 грудня 2019 року представник позивача надав відповідь на відзив, в якій зазначив, що складені посадовими особами сільської ради акти про відсутність позивача на роботі свідчать лише про його відсутність у приміщенні сільської ради, а не на роботі. Ні Правилами внутрішнього трудового розпорядку, ні посадовою інструкцією спеціаліста-землевпорядника не передбачено обов`язок останнього повідомляти сільського голову про своє місцезнаходження і причини відсутності. Правомірність видачі листка непрацездатності серії АДУ № 416752 від 24 липня 2019 року і довідки про амбулаторне лікування у даній справі не оскаржується.

Позивач і його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю і просили їх задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні у задоволенні позову просили відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, заслухавши покази свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що на підставі розпорядження сільського голови Білилівської сільської ради Ружинського району Житомирської області № 2 від 01 лютого 2004 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду інженера-землевпорядника (том І а.с. 129-130).

26 липня 2019 року сільським головою Білилівської сільської ради Ружинського району Житомирської області видано два розпорядження за однаковим № 26 про звільнення ОСОБА_1 з посади інженера-землевпорядника, а саме:

- за пунктом 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (у зв`язку з прогулами без поважних причин);

- за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін).

У подальшому розпорядженням сільського голови № 27 від 02 серпня 2019 року скасовано проект розпорядження № 26 від 26 липня 2019 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 за угодою двох сторін за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, який був помилково виданий ОСОБА_1 (том І а.с. 24).

Надаючи правову оцінку розпорядженню № 26 від 26 липня 2019 року про звільнення позивача за пунктом 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те що, не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 1.1 Посадової інструкції спеціаліста-землевпорядника, затвердженої рішенням 29 сесії 6 скликання Білилівської сільської ради від 03 червня 2013 року, спеціаліст-землевпорядник відноситься до категорії спеціалістів та є посадовою особою місцевого самоврядування.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 07 червня 2001 року № 2493-III із змінами і доповненнями (далі - Закон № 2493-III), служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Відповідно до статті 2 Закону № 2493-III, посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Дія цього Закону не поширюється на технічних працівників та обслуговуючий персонал органів місцевого самоврядування.

Як визначено статтею 8 Закону № 2493-III, основними обов`язками посадових осіб місцевого самоврядування є:

додержання Конституції і законів України, інших нормативно-правових актів, актів органів місцевого самоврядування;

забезпечення відповідно до їх повноважень ефективної діяльності органів місцевого самоврядування;

додержання прав та свобод людини і громадянина;

збереження державної таємниці, інформації про громадян, що стала їм відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків, а також іншої інформації, яка згідно із законом не підлягає розголошенню;

постійне вдосконалення організації своєї роботи, підвищення професійної кваліфікації;

сумлінне ставлення до виконання службових обов`язків, ініціативність і творчість у роботі;

шанобливе ставлення до громадян та їх звернень до органів місцевого самоврядування, турбота про високий рівень культури, спілкування і поведінки, авторитет органів та посадових осіб місцевого самоврядування;

недопущення дій чи бездіяльності, які можуть зашкодити інтересам місцевого самоврядування та держави.

Згідно з статтею 7 Закону № 2493-III, правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про статус депутатів місцевих рад", "Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів", цим та іншими законами України.

Посадові особи місцевого самоврядування діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією України і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, актами органів місцевого самоврядування, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 2 КЗпП України визначено, що право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з частиною 3 вказаної статті КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як роз`яснено у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності, обставини за яких вчинено проступок, а також вина працівника.

Відповідно до частини першої статті 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Статтею 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно з статтею 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно з пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина 3 статті 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Отже, з аналізу наведених правових норм вбачається, що необхідною підставою для звільненні працівника за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є відсутність на роботі працівника без поважних причин. Прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. При цьому, поважність причин виключають вину працівника щодо відсутності на роботі.

Самого по собі виявлення відсутності працівника на роботі не достатньо. Такий факт має бути зафіксовано, зокрема, актом про відсутність працівника на роботі, який необхідно оформити безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі.

Кожне підприємство зобов`язано вести табель обліку робочого часу. В табелі позначаються як відпрацьовані дні, так і неявки.

Форма табелю обліку робочого часу (типова форма № П-5) затверджена Наказом Державного комітету статистики України «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» від 05 грудня 2008 року № 489.

В табелі має бути зафіксовано відсутність працівника на робочому місці.

Табель обліку робочого часу заповнюється щоденно. Відмітку про відсутність працівника на роботі необхідно проставити в день його нез`явлення на роботі, а в подальшому проставляти кожного робочого дня, коли він не з`являється на роботі.

Протиправність свого звільнення на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України позивач обгрунтовує тимчасовою непрацездатністю на момент звільнення, про що надав копію листка непрацездатності серії АДУ № 416752, виданого 24 липня 2019 року, і довідку № 296 про перебування з 24 по 30 липня 2019 року на амбулаторному лікуванні.

Представники відповідача в ході розгляду справи пояснили, що позивачем листок непрацездатності ні на момент звільнення, ні після нього не пред`являвся, про перебування на лікарняному з 24 по 30 липня 2019 року позивач не попереджав. З копією лікарняного листа вони ознайомилися лише після подачі даного позову.

Крім того, як вбачається із вказаного листка непрацездатності, ОСОБА_1 був звільнений від роботи з 24 до 26 липня 2019 року та з 26 до 30 липня 2019 року. Причина непрацездатності - загальне захворювання, режим - амбулаторний.

11 листопада 2019 року представник відповідача Паніот Л.П. зробила запит до комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги" Ружинської районної ради щодо обставин видачі ОСОБА_1 листка непрацездатності серії АДУ № 416752 (том І а.с. 236-238).

На вказаний запит 15 листопада 2019 року головним лікарем комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги" Ружинської районної ради надано відповідь № 1289, відповідно до якої листок непрацездатності серії АДУ № 416752 був виданий після 16 серпня 2019 року, оскільки видача листка непрацездатності за таким номером була здійснена попередньому хворому з 14 по 16 серпня 2019 року, що є грубим порушенням. ОСОБА_1 02 серпня 2019 року написав заяву на ім`я лікаря ОСОБА_2 з проханням видати листок непрацездатності замість довідки про час лікування з 24 по 30 липня 2019 року. Така заява повинна була подаватися на ім`я головного лікаря, що зроблено не було. Таким чином стає незрозумілим, чому листок непрацездатності серії АДУ № 416752 видавався після 16 серпня 2019 року, якщо заява написана 02 серпня 2019 року (том І а.с. 239).

Враховуючи те, що ОСОБА_1 листок непрацездатності серії АДУ № 416752, яким він підтверджує своє перебування на момент звільнення на лікарняному, ні на момент звільнення, ні після нього не надавав відповідачеві, крім того, листок непрацездатності серії АДУ № 416752 виданий з порушенням законодавства, інші докази на підтвердження вказаних обставин суду не надані, тому посилання позивача на недопустимість його звільнення під час перебування на лікарняному є необгрунтованими і такими, що не підтверджені належними доказами, а тому не приймаються судом.

Відповідно до пункту 1.4 Посадової інструкції спеціаліста-землевпорядника, затвердженої рішенням 29 сесії 6 скликання Білилівської сільської ради від 03 червня 2013 року, спеціаліст-землевпорядник сільської ради підпорядкований безпосередньо сільському голові та підзвітний і підконтрольний начальнику районного відділу земельних ресурсів (том І а.с. 132). Із вказаною посадовою інструкцією позивач ознайомлений 03 червня 2013 року, про що є відповідна відмітка.

Згідно з пунктами 5.1, 5.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Білилівської сільської ради, затверджених розпорядженням сільського голови № 39 від 10 червня 2019 року, в сільській раді встановлюється п`ятиденний робочий тиждень. Вихідні дні: субота, неділя. Розпорядок роботи наступний: початок роботи - з 9:00, обідня перерва - з 13:00 до 14:00, закінчення роботи - 18:00, у передсвяткові дні - до 17:00 (том І а.с. 162).

Судом встановлено, що сільським головою Паніот Л.П., головним бухгалтером Білилівської сільської ради Іщук М.Ю., діловодом Шундер ОСОБА_3 ., секретарем ОСОБА_4 , касиром ОСОБА_5 були складені акти про відсутність на роботі землевпорядника Білилівської сільської ради Кваші Р ОСОБА_6 без повідомлення поважності відсутності на робочому місці, а саме:

- з 9:00 до 13:00 19 липня 2019 року (том І а.с. 26);

- з 9:00 до 16:00 22 липня 2019 року (том І а.с. 27);

- з 9:00 до 16:00 23 липня 2019 року (том І а.с. 28);

- з 9:00 до 18:00 24 липня 2019 року (том І а.с. 29);

- з 9:00 до 18:00 25 липня 2019 року (том І а.с. 30).

Наведені обставини підтвердили в судовому засіданні допитані в якості свідків головний бухгалтер Білилівської сільської ради Іщук ОСОБА_7 .Ю., діловод ОСОБА_8 і секретар ОСОБА_4 Касир ОСОБА_5 до суду не прибула у зв`язку з перебуванням у лікарні.

Відсутність ОСОБА_9 на робочому місці у вказаний в актах час також підтверджується записами в табелі обліку робочого часу за липень 2019 року (том І а.с. 155).

У своїх поясненнях, наданих 31 липня 2019 року сільському голові Паніот Л.П., позивач вказав, що 19 липня 2019 року був на своєму робочому місці в сільській раді з 9:00 до 18:00, 22 липня 2019 року був у землевпорядній організації в смт. Ружин, а 24 липня 2019 року у приміщенні Білилівської сільської ради знаходився з 9:00 до 12:00, о 12:00 поїхав до лікаря у зв`язку з погіршенням самопочуття (том І а.с. 33).

Як вбачається з довідки Ружинського РВВ Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" № 15 від 30 липня 2019 року, ОСОБА_1 дійсно 22 липня 2019 року перебував у землевпорядній організації з 10:00 до 13:00 (том І а.с. 36). Суд при цьому зазначає, що вказана довідка не підтверджує весь період відсутності ОСОБА_1 на робочому місці з 9:00 до 16:00, як зазначено у відповідному акті про відсутність позивача на роботі 22 липня 2019 року. Крім того, сільський голова Паніот Л.П. пояснила, що не давала доручення позивачеві виконувати будь-яку роботу у Ружинському РВВ Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру".

На підтвердження своєї відсутності на робочому місці 23 липня 2019 року позивач надав корінці податкових повідомлень-рішень, які він начебто розносив жителям села для сплати податків. Суд критично ставиться до таких пояснень та доказів, оскільки саме лише зазначення дати "23 липня 2019 року" у таких повідомленнях-рішеннях не доводить у достатній мірі необхідність відсутності ОСОБА_1 на своєму робочому місці в цей день в сільській раді з 9:00 до 16:00.

Будь-які інші докази, які б підтверджували поважність причин відсутності позивача на своєму робочому місці у вказані дні, суду не надані.

Суд не приймає до уваги доводи позивача про відсутність у нього обов`язку повідомляти сільського голову про свою відсутність на робочому місці, так як вони спростовуються пунктом 1.4 його Посадової інструкції, з якою ОСОБА_1 був ознайомлений.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не довів поважність причин нез`явлення на робочому місці з 9:00 до 13:00 19 липня 2019 року, з 9:00 до 16:00 22 липня 2019 року, з 9:00 до 16:00 23 липня 2019 року, з 9:00 до 18:00 24 липня 2019 року, з 9:00 до 18:00 25 липня 2019 року, чим допустив прогули, наведені обставини зафіксовані у передбаченому законом порядку, а також факт перебування позивача на лікарняному з 24 по 30 липня 2019 року не підтверджено у законному порядку, тому суд дійшов висновку, що розпорядження Білилівського сільського голови № 26 від 26 липня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з прогулами без поважних причин на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України з посади землевпорядника Білилівської сільської ради є правомірним і скасуванню не підлягає.

Стосовно розпорядження Білилівського сільського голови № 26 від 26 липня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 за угодою двох сторін на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України з посади землевпорядника Білилівської сільської ради суд зазначає наступне.

Як пояснила представник відповідача Паніот Л.П., Кваша Р.В. повідомляв її про свій намір подати заяву про звільнення за угодою двох сторін, у зв`язку з чим і було видано вказане розпорядження. Оскільки така заява від позивача не надійшла, тому з цих підстав розпорядженням № 27 від 02 серпня 2019 року розпорядження № 26 від 26 липня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України було скасовано як помилково видане.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина 2 статті 2 КАС України).

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

При вирішенні цього спору суд дійшов висновку, що розпорядження № 26 від 26 липня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України не породжує для позивача жодних юридичних наслідків, оскільки було скасоване самим відповідачем як помилково видане і не реалізовувалося. За таких обставин, заявлена позивачем вимога щодо його скасування є необгрунтованою і задоволенню не підлягає.

Не підлягають задоволенню і позовні вимоги про поновлення на попередній посаді, стягнення з Білилівської сільської ради середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування мральної шкоди, оскільки є похідними від вимоги про скасування розпорядження про звільнення, яка є необгрунтованою.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є необгрунтованими і задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень статті 139 КАС України, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 ) до Білилівської сільської ради Ружинського району Житомирської області (вул. Лесі Українки, 5, с. Білилівка, Ружинський район, Житомирська область, 13642, ) про визнання протиправними та скасування розпоряджень, поновлення на посаді, стягнення коштів, відшкодування моральнї шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Черноліхов

Повне судове рішення складене 31 січня 2020 року