Справа № 826/16016/18
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2020-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2020 року м. Київ № 826/16016/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомПублічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Шевченко А.М.
до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Київської області
провизнання протиправною та скасування постанови,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Шевченко А.М. (далі-позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Київської області (далі - відповідач), в якому просить суд визнати протиправними дії відповідача з винесення постанови від 11.09.2018 про повернення виконавчого документу стягувачу у виконавчому провадженні №52247932 протиправними та скасувати постанову від 11.09.2018 про повернення виконавчого документу.

Позивач мотивує позовні вимоги протиправністю спірної постанови, оскільки виконавче провадження відкрито на підставі положень Закону України "Про виконавче провадження" від 24.01.1999 року № 606-XIV, а отже на думку позивача, всі дії щодо проведення авансування витрат на виконавче провадження та пов`язані з ними правові наслідки, повинні бути здійснені на підставі та з урахуванням положень Закону України "Про виконавче провадження" від 24.01.1999 року № 606-XIV.

Відповідачем відзиву не подано.

Справа розглянута в порядку письмового провадження, з огляду на наявне клопотання представника позивача, у відповідності до положень частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності необхідності заслуховувати свідків чи експертів.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 11.09.2018 ВП№52247932 повернуто виконавчий документ стягувачу (публічне акціонерне товариство «Родовід Банк», а саме: виконавчий напис №8163, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В.

Вважаючи постанову про повернення виконавчого документу стягувачу протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Як зазначає позивач, що не спростовано відповідачем, виконавче провадження №52247932 відкрито підставі положень Закону України "Про виконавче провадження" від 24.01.1999 року № 606-XIV (втратив чинність).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (Закон втратив чинність з 5 жовтня 2016 року, крім статті 4, яка втратила чинність з 5 січня 2017 року (згідно із Законом України від 2 червня 2016 року N 1404-VIII), діяв на час відкриття державним виконавцем виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого напису нотаріуса), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Статтею 5 зазначеного вище Закону передбачено, що вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов`язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Положеннями п.1 ст.6 та п.1 ст. 7 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання.

Відповідно до положень статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV, державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до ч.1 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження" від 24.01.1999 року № 606-XIV, для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста (у разі необхідності - кількох експертів або спеціалістів), а для оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.

Положеннями статті 42 Закону України "Про виконавче провадження" від 24.01.1999 року № 606-XIV передбачено, що з метою забезпечення провадження виконавчих дій стягувач може за погодженням з державним виконавцем внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби певну грошову суму для здійснення необхідних витрат або покриття їх частини, якщо інше не передбачено цим Законом.

Після завершення виконавчого провадження авансовий внесок повністю повертається стягувачу, якщо інше не передбачено цим Законом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ.

Відповідно до положень статті 43 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ, у разі якщо витрати на залучення до проведення виконавчих дій суб`єктів господарювання на платній основі, виготовлення технічної документації на майно, здійснення витрат на валютообмінні фінансові операції та інших витрат, пов`язаних із перерахуванням коштів, перевищують суму сплаченого авансового внеску, стягувач зобов`язаний додатково здійснити авансування таких витрат. У разі перебування виконавчого провадження на виконанні у приватного виконавця авансування стягувачем зазначених витрат виконавчого провадження є обов`язковим лише на вимогу приватного виконавця. З метою забезпечення провадження виконавчих дій виконавець може здійснювати інші витрати виконавчого провадження, крім встановлених Міністерством юстиції України, за умови їх обов`язкового авансування стягувачем.

Після закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу авансовий внесок повертається стягувачу, якщо інше не передбачено цим Законом (ч. 3 вказаної вище статті).

Зі спірної постанови вбачається: 10.07.2017 державним виконавцем винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні з метою визначення вартості описаного майна боржника. 13.07.2017 на адресу стягувача направлено для відома постанову про призначення СОД від 10.07.2017 та вимогу , якою у стягувача просилося авансувати витрати на проведення виконавчих дій, а саме визначення вартості описаного майна, станом на 01.11.2017 стягувачем витрати на проведення виконавчих дій не авансовано, до відділу не надходили повідомлення про готовність щодо авансування витрат на виготовлення звіту про вартість майна боржника. На адресу стягувача державним виконавцем повторно направлено вимогу щодо авансування витрат на проведення виконавчих дій та подано рахунок -фактури №0368 від 17.11.2018 за яким необхідно сплатити витрати на проведення виконавчих дій. Станом на день прийняття постанови стягувачем витрати не авансовані.

Пунктами 6 та 7 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ передбачено, що рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Згідно положень п.4 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Вказану норму повністю дублюють положення п. 4 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" від 24.01.1999 року № 606-XIV, де зазначено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Тобто, відмова стягувача від здійснення ним авансування витрат виконавчого провадження в будь - якому випадку має своїм законодавчо визначеним наслідком та тягне за собою повернення стягувачу виконавчого документу, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, передбаченого як положеннями втратившого чинність Закону України "Про виконавче провадження" від 24.01.1999 року № 606-XIV так і нового Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ, що спростовує твердження позивача.

Отже, що оскаржувана позивачем постанова та дії щодо повернення стягувачу виконавчого документу, вчинені на підставі, у порядку та у спосіб, що визначені законом, а тому є правомірними. Доказів, що свідчать про протилежне, до суду не надано.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 129 Конституції України та частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Шевченка Андрія Миколайовича відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя С.К. Каракашьян