Справа № 285/3208/19
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2020-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 285/3208/19

Головуючий у 1-й інстанції: Заполовська Т.Г.

Суддя-доповідач: Драчук Т. О.

31 січня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Ватаманюка Р.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, адміністративної комісії при виконавчому комітеті Новоград-Волинської міської ради Житомирської області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

в вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області з позовом до виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, адміністративної комісії при виконавчому комітеті Новоград-Волинської міської ради Житомирської області про визнання протиправною та скасування постанови адміністративної комісії при виконавчому комітеті Новоград-Волинської міської ради № 87 від 27.08.2019 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 152 КУпАП.

Також, позивач просив стягнути з відповідачів 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 768,40 грн. судового збору.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24.12.2019 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову адміністративної комісії при виконавчому комітеті Новоград-Волинської міської ради № 87 від 27.08.2019, відповідно до якої ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 152 КУпАП.

Стягнуто з виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 5000 грн. на відшкодування професійної правничої допомоги.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині розподілу судових витрат, неповним обґрунтуванням рішення, та не постановлянням окремої ухвали, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити рішення суду першої інстанції в цій частині.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи.

Позивач в судове засідання не з`явився, повноважного представника не направив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Разом з тим, 24.01.2020 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, повноважних представників не направили, хоча були належним чином повідомленіпро час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши, суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, 03.07.2019 інспектором інспекції благоустрою міста при УЖКГЕ та КВ міської ради Фафулою Ж.А. складений протокол № 59 відносно ОСОБА_1 , який 03.07.2019 о 11-00 год. на АДРЕСА_1 самовільно встановив тимчасову малу архітектурну споруду для провадження підприємницької діяльності без відповідного дозволу, чим порушив Правила благоустрою території міста Новограда-Волинського та ст. 152 КУпАП (а.с.43).

До протоколу додано пояснення та фото на 2-х аркушах, запрошення, матеріали перевірки на 6 арк., зазначено свідків правопорушення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Також, у протоколі міститься підтвердження свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про відмову ОСОБА_1 від пояснень та підпису протоколу. Вказані особи були безпосередньо опитані в судовому засіданні та дали аналогічні пояснення. Також, той факт, що позивач відмовився підписувати протокол про адміністративне правопорушення не заперечував і сам ОСОБА_1 у судовому засіданні.

На підставі зазначеного протоколу на засіданні адміністративної комісії при виконавчому комітеті міської ради 27.08.2019 за участі позивача винесена постанова № 87 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст.152 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. (а.с.47).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що як у протоколі, так і у постанові про притягнення до адміністративної відповідальності відсутні посилання на конкретний пункт правил благоустрою міста Новограда-Волинського, порушення якого інкримінується позивачу.

Крім того, у матеріалах адміністративного провадження відсутні будь-які докази, які вказують на належність тимчасової споруди саме ОСОБА_1 , якого притягнуто до адміністративної відповідальності.

Разом з тим, відповідачем не надано суду необхідних доказів у справі про адміністративне правопорушення на підставі, яких була винесена оскаржувана постанова.

Отже, суд першої інстанції прийшов до висновку, що за відсутності достатніх даних про вчинення позивачем правопорушення, постанову слід визнати протиправною та скасувати.

В частині судових витрат суд першої інстанції зазначив, що відповідно до положень ст. 288 КУпАП особа, що оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита, тому позивач ОСОБА_1 не мав обов`язку долучати до матеріалів адміністративного позову квитанцію про сплату судового збору у розмірі 768,40 грн., тому, відповідно, безпідставними є його вимоги про стягнення зазначеної суми з відповідача.

Крім того, позивачем надано копії договору про правову допомогу від 04.09.2019; акт приймання-передачі від 06.09.2019; квитанції від 09.09.2019 на суму 10 000 грн., а представником відповідача не заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, не доведено неспівмірність таких витрат (а.с.21-25, 64), тому судом встановлені підстави для стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу.

Одночасно, як зазначив суд першої інстанції, судові витрати відшкодовуються в дольовому порядку, тобто по 5 000 грн. з кожного відповідача, та враховуючи, що судом встановлені порушення лише зі сторони виконавчого комітету ради, а адміністративна комісія міської ради не є юридичною особою, не є належним відповідачем, тому судом стягуються витрати на професійну правничу допомогу лише з першого відповідача на користь позивача пропорційно задоволених вимог.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що вимоги представника позивача про винесення окремої ухвали для внесення відомостей до ЄРДР щодо неправомірних дій посадових осіб служби благоустрою не ґрунтуються на вимогах закону та задоволенню не підлягають.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В свою чергу, вимоги апелянта - ОСОБА_1 , стосуються трьох складових: судові витрати; неповне обґрунтування рішення в частині незаконності притягнення позивача до відповідальності; постановляння окремої ухвали.

В частині судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права.

Відповідно до ст.131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Згідно з п.11 п.16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України представництво відповідно до статті 131-2 цієї Конституції здійснюється виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року (абзац перший).

В позовній заяві та апеляційній скарзі позивач просить стягнути на його користь судові витрати понесені на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в розмірі 10000 грн. 00 коп.

Як вбачається з наданих до матеріалів справи та заяви документів, на підтвердження вказаних витрат позивачем та його уповноваженим представником надано: договір про правову допомогу від 04.09.2019 №Д04/09/2019 (а.с.21); Акт приймання-передачі №А05/09/2019 від 06.09.2019, квитанція про сплату №0.0..1 від 09.09.2019.

В свою чергу, Акт приймання-передачі №А05/09/2019 від 06.09.2019 передбачає загальну вартість послуг в розмірі 10 000 грн. лише за підготовку позовної заяви.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст.19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Як передбачено п.9 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Також, в цій частині, колегія суддів зазначає, що сума правничої допомоги в частині підготовки позовної заяви не є співрозмірною до предмету спору, оскільки справа є малозначною. А тому, в частині витрат на правничу допомогу щодо підготовки позовної заяви, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення даної вимоги, в сумі 5 000 грн. 00 коп.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно з п.1-2 ст.213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема: адміністративними комісіями при виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад; виконавчими комітетами (а в населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчими органами, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад та їх посадовими особами, уповноваженими на те цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.218 КУпАП адміністративні комісії при виконавчих органах сільських, селищних рад розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 152 цього Кодексу.

Крім того, згідно з ч.2 ст.5 КУпАП сільські, селищні, міські ради встановлюють відповідно до законодавства правила, за порушення яких адміністративну відповідальність передбачено статтями 152, 159 і 182 цього Кодексу.

Отже, притягнення до відповідальності за ст.152 КУпАП відбувається саме адміністративними комісіями виконавчих комітетів.

Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції адміністративна комісія міської ради не є окремою юридичною особою. Однак, суд першої інстанції помилково зазначив її не належним відповідачем.

В свою чергу, оскільки притягнення до відповідальності за ст.152 КУпАП відбувається саме адміністративними комісіями виконавчих комітетів, тому належним відповідачем в межах даної справи має бути адміністративна комісія при виконавчому комітеті Новоград-Волинської міської ради Житомирської області.

Згідно з ч.1, 3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що як встановлено з прохальної частини позовної заяви до виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області не було звернуто жодних позовних вимог і суд першої інстанції не встановив протиправності рішення, дій чи бездіяльності цього відповідача. Тобто, судові витрати з виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, як окремого відповідача, не мають стягуватись.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судові витрати на правничу допомогу підлягають стягненню в розмірі 5 000 грн. з адміністративної комісії при виконавчому комітеті Новоград-Волинської міської ради Житомирської області. Однак, оскільки остання не є окремою юридичною особою, а створена при виконавчому комітеті Новоград-Волинської міської ради Житомирської області тому, судові витрати в розмірі 5 000 грн. підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань саме з виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області.

Враховуючи зазначене вище, а також, що у відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга в цій частині не підлягає задоволенню, однак мотивувальна частина рішення підлягає зміні в цій частині (судових витрат на правничу допомогу) з урахуванням обставин встановлених судом в межах даної постанови.

Щодо вимог апеляційної скарги в частині неповного обґрунтування рішення в частині незаконності притягнення позивача до відповідальності та постановляння окремої ухвали, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.1,2 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності та ст.295 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Водночас, ст.280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно з абз.1 ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Крім того, згідно з ч.2-3 ст.283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить інформації про будь-яку фіксацію правопорушення. Таким чином, в порушення вимог статті 283 КУпАП у постанові по справі про адміністративне правопорушення не зазначено відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис правопорушення, та не вказано про те, чи взагалі таке фіксування проводилось, не надано інших доказів вчинення правопорушення. Разом з тим, з наданих доказів (фотографій) не можливо встановити порушення, оскільки дані фото є неналежної якості, не вказують на адресу (місце правопорушення), не дають можливості встановлення дати фотозйомки та не дають можливості встановлення дійсності правопорушення.

Крім того, ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.75 КАС України достовірним є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а ч.1, 2 ст.76 КАС України передбачає, що достатнім є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та суд вирішує питання про достатність доказів відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В свою чергу відповідачем не доведено та не надано достатніх доказів щодо правомірності прийнятого ним рішення.

Тобто, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що протокол є наслідком відповідних дій уповноважених осіб з перевірки наявності в діях особи складу адміністративного правопорушення та наявності підстав для притягнення такої особи до адміністративної відповідальності.

Протокол про адміністративне правопорушення не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії, а тому не може бути предметом оскарження в адміністративному судочинстві та не може бути скасованим.

Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а тому позовні вимоги, спрямовані на фактичне визнання його незаконним, не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №760/9462/16-а від 10 травня 2018 року.

В частині доводів щодо неврахування доказів щодо протоколу, які б мали місце, як окрема підстава для задоволення позову, колегія суддів зазначає, що згідно з ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції приймаючи рішення не в повній мірі дослідив обставини справи та надав належну оцінку усім доводам.

Щодо відмінності в заповненні наданих позивачем протоколах (його копіях), колегія суддів зазначає, що суд позбавлений можливості встановити, а позивачем не надано належних доказів, коли саме здійснено копію протоколу позивачем (а.с.41, 42), чи вона є належною, чи зроблена після складення протоколу. Крім того, дана копія належним чином не засвідчена, а тому не може прийматись до уваги судом.

Разом з тим, в частині доводів апелянта щодо не зазначення дати, часу та місця складання проколу, колегія суддів зазначає, що як вбачається з неналежної копії наданої позивач, так і засвідченої копії протоколу вони містять дату, час та місце складання.

Щодо зазначення позивачем, що свідками під час складання проколу були працівники інспекції, колегія суддів зазначає, що не має заборони працівникам інспекції, які не складають протокол про адміністративне правопорушення бути свідками. Крім того, з протоколу №59 від 03.07.2019 можливо встановити адресу проживання свідків.

В частині доводів апелянта, що інспектор, яка склала протокол є рідною донькою начальника інспекції, колегія суддів їх не враховує, оскільки дана обставина не впливає на факт правомірності постанови чи протоколу, в частині їх винесення чи складання, відповідно.

Щодо не роз`яснення прав, не відображення позиції позивача і представника позивача в протоколі адміністративної комісії при винесенні оскаржуваної постанови колегія суддів зазначає, що в призмі ст.281 КУпАП, протокол засідання колегіального органу по справі про адміністративне правопорушення не передбачає вимогу щодо зазначення у ньому роз`яснення прав сторонам у справі.

В частині не відображення позиції позивача і представника позивача в протоколі адміністративної комісії, колегія суддів зазначає, що судами не встановлено чи позивач та його представник надавали пояснення під час розгляду справи, позивач в своїй позовній заяві та апеляційній скарзі не вказує, які саме пояснення він надавав, крім того, дана обставина є не суттєвою та не впливає на прийняте рішення в загальному.

В частині доводів щодо фотографій, які на думку апелянта є неналежним доказом у справі, колегія суддів зазначає, що з даних фотографій не вбачається дата, час та місце їх вчинення, не зазначено прилад на який вони здійснювались, тобто вони не можуть бути враховані, як належний доказ. Крім того, суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив, що відсутні достатні докази вчинення позивачем правопорушення.

В частині доводів апелянта щодо невідповідності Положенню про адміністративну комісію при виконавчому комітеті Новоград-Волинської міської ради Житомирської області складу адміністративної комісії та протоколу №11, колегія суддів зазначає, що п.4.2 передбачає, що голова Адміністративної комісії та її склад призначається рішенням виконкому міської ради. Голова Адміністративної комісії призначається з числа заступників міського голови або осіб, які входять до складу виконавчого комітету міської ради. До складу Адміністративної комісії входять депутати міської ради, представників профспілкових, громадських організацій, трудових колективів. до складу Адміністративної комісії не можуть входити представники державних органів, службові особи яких мають право складати протокол про адміністративні правопорушення, а також працівники прокуратури, суду і адвокати.

Разом з тим, жодних заперечень щодо входу до складу комісії осіб, які мають родичів (близьких осіб), що мають право складати протокол про адміністративні правопорушення дана норма не містить, а тому і доводи в цій частині є необґрунтованими.

В частині доводів щодо п.6.10 Положення (постанова приймається простою більшістю голосів членів Адміністративної комісії, присутніх на засіданні. Постанова підписується головуючим на засіданні і відповідальним секретарем Адміністративної комісії), колегія суддів зазначає, що як вбачається з витягу з протоколу №11 він підписаний заступником голови адміністративної комісії (як головуючим на слухані справи) та відповідальним секретарем адміністративної комісії. В свою чергу, дана норма не містить обов`язкового висвітлення поіменного голосування в витязі з протоколу, що відповідає приписам ст.281 КУпАП.

Крім того, колегія суддів вказує, що судом першої інстанції помилково зазначено, що доводи позивача в межах пропуску строку притягнення його до відповідальності заслуговують уваги, з огляду на наступне.

Згідно з ст.38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).

Крім того, як неодноразово зазначав Верховний Суд триваючі правопорушення є проступками, пов`язаними з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених правовою нормою. Такі правопорушення припиняються виконанням регламентованих обов`язків або притягненням винної у невиконанні особи до відповідальності.

В свою чергу, правопорушення в межах даної адміністративної справи є триваючим, і моментом його виявлення є дата складання протоколу.

Разом з тим, згідно з ст.277 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання органом (посадовою особою), правомочним розглядати справу, протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що тривалий розгляд даної справи адміністративною комісією пов`язаний з тим, що позивач неодноразово подавав клопотання про відкладення розгляду справи з певних підстав.

Згідно з ст.268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

З урахуванням вказаного, колегія суддів приходить до висновку про те, що строки розгляду справи та строки притягнення позивача до відповідальності не були порушенні, так як в призмі ст.268 КУпАП адміністративна комісія відкладала розгляд справи за клопотаннями особи, яка притягалась до адміністративної відповідальності.

Щодо постановляння окремої ухвали, колегія суддів зазначає наступне.

Підставами для прийняття даної окремої ухвали, позивач вказує, порушення норм процесуального законодавства при прийняття оскаржуваної постанови та винесенні посадовими особами протиправного протоколу, який став підставою для прийняття постанови.

Згідно з ч.2-3 ст.249 КАС України у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.

Відповідно до ч.6 ст.249 КАС України окрему ухвалу може бути винесено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Згідно з ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Тобто, при прийняті оскаржуваної постанови адміністративна комісія діяла на підставі протоколу та в межах процесуальних норм, жодних зловживань процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків судом не встановлено. Тому, колегія суддів приходить до висновку щодо відмови у задоволенні клопотання про постановляння окремої ухвали.

В частині винесення окремої ухвали щодо посадових осіб інспекції благоустрою, колегія суддів зазначає, що як встановлено з матеріалів справи, посадові особи діяли на підставі та в межах своїх повноважень, а тому у суду відсутні підстави для винесення окремої ухвали.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивач просить винести окрему ухвалу в межах правопорушення передбаченого ст.366 КК України. Однак, колегія суддів зазначає, що ст.366 КК України передбачає складання, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів. Проте, як встановлено з матеріалів справи дані обставини судом не встановлені, а тому й підстав для винесення окремої ухвали в межах даних доводів у суду немає.

Крім того, суд зазначає, що постановляння окремої ухвали є правом суду, а не обов`язком.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що у відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Разом з тим, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24.12.2019 відповідає не повністю, оскільки згідно п.3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Отже, належним способом захисту порушеного права особи, є скасування оскаржуваної постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення.

Крім того, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є зокрема неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, але не в повній мірі висвітлив мотивувальну та резолютивну частину рішення, колегія суддів приходить до висновку щодо зміни рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24.12.2019 в резолютивній та мотивувальній частині, зазначивши (доповнивши), що провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю та доповнивши мотивами викладеними в даній постанові.

Щодо судових витрат за подання апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, тому й судові витрати апелянта на стадії апеляційного розгляду підлягають стягненню з іншої сторони в частині, з огляду на наступне.

Як передбачено ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 чт.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Як вбачається з наданих до матеріалів справи та заяви документів, на підтвердження вказаних витрат позивачем та його уповноваженим представником надано: договір про правову допомогу від 04.09.2019 №Д04/09/2019 (а.с.21); Акт приймання-передачі №А02/01/2020 від 02.01.2020, квитанція про сплату №0.0..1 від 09.01.2020.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) від 19.10.2000, скарга №31107/96, узагальнив свою минулу практику з цього питання і сформулював основні положення стосовно угод в яких виплачується гонорар успіху. Суд зазначив, що згідно з його прецедентною практикою (§ 23 справи «Санді Таймс проти Об`єднаного Королівства (№2)» (Sunday Times v. UK (№2) від 06.11.1980, скарга №6538/74), відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, більше того, умова розумності їх розміру.

Враховуючи зазначене колегія суддів приходить до висновку, що судові витрати підлягають частковому стягненню на користь апелянта, а саме підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1000 грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, з огляду на те, що у задоволенні клопотання про постановляння окремої ухвали відмовлено, суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу, зокрема погодившись з ненаданням повної аргументації судом першої інстанції доводам позивача, однак судом апеляційної інстанції хоча й дано оцінку цим доводам позивача, проте в більшій своїй частині вони не знайшли свого підтвердження.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, адміністративної комісії при виконавчому комітеті Новоград-Волинської міської ради Житомирської області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення змінити, доповнивши резолютивну та мотивувальну частину.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Доповнити рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 грудня 2019 року мотивами та обставинами викладеними в постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року.

В решті рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 грудня 2019 року залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області (Житомирська область, м.Новоград-Волинський, вул.Шевченка, 16, ) судові витрати понесенні ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ІКПП: НОМЕР_1 ) в розмірі 1000 грн. 00 коп. (тисяча гривень 00 коп.).

В задоволенні клопотання про постановляння окремої ухвали, відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Полотнянко Ю.П. Ватаманюк Р.В.