Справа № 520/7663/19
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2020-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Мінаєва К.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2020 р. Справа № 520/7663/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.10.2019, головуючий суддя 1 інстанції Мінаєва К.В., повний текст рішення виготовлено 07.10.2019, майдан Свободи 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/7663/19

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання дій незаконними,

ВСТАНОВИВ:
До Харківського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не виплати відповідно до п.1 наказу начальника 118 військового представництва Міністерства Оборони України ( далі МО України ) від 31.01.19 №7 премії ОСОБА_1

- стягнути з ХОВК на користь ОСОБА_1 відповідно до п.1 наказу начальника 118 військового представництва МО України від 31.01.2019 №7 та довідки ХОВК від 29.07.2019 №185/ВФЗ премію у розмірі 16323,95 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2019 позовні вимоги задоволено частково.

Не погодившись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції, в частині задоволення позову, та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що судом першої інстанції не були з`ясовані обставини, які мають значення для справи. Військкоматом було направлено лист та Заява-розрахунок на фінансування для виплат грошового забезпечення з врахуванням витрат на вспірну премію до Фінансово-економічного управління Командування Сухопутних військ Збройних Сил України та до фінансово-економічної служби оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Однак відповідь на лист та кошти на виплату премії не надійшли, а тому невиплата позивачу премії за підсумками 2018 року відбулася не з вини військкомату. Фінансування на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям військових представництв проводиться лише в межах щомісячного грошового забезпечення без врахування додаткових заохочувальнихз виплат.

Апелянт також зазначив, що судом першої інстанції не було з`ясовано всіх оставин у справі, чим було порушено ч.3 ст. 242 КАС України відповідно до якої обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.11.19 апеляційну скаргу залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.12.19, після усунення недоліків апеляційної скарги, відкрито провадження по даній справі.

13 грудня 2019 року позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якій просив суд здійснити розгляд справи в порядку письмового провадження та залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

24 грудня 2019 року ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду закінчено підготовку до розгляду та призначено справу в порядку письмового провадження.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, прийшла до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги відповідача слід відмовити.

Судовим розглядом встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

ОСОБА_1 проходить військову службу у 118 військовому представництві МО України на посаді заступника начальника військового представництва. (а.с.13)

118 військове представництво МО України має правовий статус - без права юридичної особи, є відокремленим підрозділом (представництвом) Управління військових представництв МО України та безпосередньо виконує його окремі доручення. Головне підприємство - МО України. (а.с.14)

27 грудня 2018 року МО України було видано окреме доручення №2704/з/420, згідно якого за підсумками 2018 року дозволено заохотити одноразово премією військовослужбовців.

На виконання окремого доручення МО України від 27.12.2018 року №2704/з/420 начальником 118 ВП МОУ 25.01.2019 року на адресу ХОВК був направлений лист вих. №54 від 25.01.2019 про планування відповідних видатків згідно розрахунку (а.с.17)

На виконання окремого доручення МО України від 31.01.2019 р. 27.12.2018 №2704/з/420 по 118 ВП МО України було видано наказ - п.1 наказу начальника 118 ВП МО України від 31.01.2019 №7 «Про преміювання особового складу представництва за підсумками 2018 року», в якому встановлено виплатити премію за підсумками 2018 року у розмірі місячного грошового забезпечення заступнику начальника 118 ВП МО України підполковнику ОСОБА_1 (а.с.18)

05 лютого 2019 року зазначений Витяг з наказу начальника 118 ВП МО України та відповідні додаткові докази були направлені на адресу ХОВК для реалізації листом від 31.01.2019 №68, де 118 ВП МО України перебуває на грошовому забезпеченні (а.с.19).

На адресу 118 ВП МО України від ХОВК надійшли листи від 29.01.2019 №108/ВФЗ та від 22.04.2019 року №408/ВФЗ, в яких військовий комісар посилається на виникнення спірних питань з приводу реалізації (виконання) наказу начальника 118 ВП МО України від 31.01.2019 №7 та не отримання відповіді на запит відносно законності видання військовими представництвами наказів про виплату. (а.с.21, 22).

05 червня 2019 року на адресу ХОВК керівництвом 118 ВП МО України був направлений запит про надання інформації про існуючу заборгованість по грошовому забезпеченню військослужбовців представництвом, враховуючи не виплачену особовому складу представництва премію за підсумками 2018 року (згідно наказу начальника 118 ВП МОУ від 31.01.2019 №7 про преміювання особового складу представництва за підсумками 2018 року) (а.с.23).

10 червня 2019 року на адресу 118 ВП МО України від ХОВК надійшов лист № 600/ВФЗ про відсутність фінансової заборгованості перед особовим складом 118 військового представництва МОУ. (а.с.24)

Позивач отримав довідку, згідно якої розмір грошового забезпечення за грудень 2018 року становить 16323,95 грн. (а.с.27).

Задовольняючи частково позовну заяву, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості позовних вимог в цій частині.

Суд апеляційної інстанції з даними висновками суду першої інстанції погоджується та зазначає наступне.

Згідно з ч. 5 ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011), який встановлює єдину систему соціального захисту військовослужбовців, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

За змістом ст.9 Закону №2011 встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам унормований Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року № 260 (далі - Інструкція №260).

За змістом п. 31.1 Інструкції №260 передбачено, що командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право преміювати осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за їх особистий внесок у загальні результати служби. Командир військової частини має право позбавляти військовослужбовців премії повністю або частково.

Відповідно до п. 31.7 Інструкції №260 рішення про виплату премії, зменшення її розміру або позбавлення в повному розмірі оформлюється наказом командира військової частини на підставі поданих за командою в кінці місяця клопотань безпосередніх командирів (начальників) про виплату (позбавлення повністю або частково) премії підлеглим військовослужбовцям. У рапортах з клопотанням про позбавлення премії (повністю або частково) зазначаються конкретні причини, які стали підставою для цього.

Згідно з ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування визначено Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» №551-XIV (далі Закон №551)

Так, приписами пп. в) п. 27 Закон №551 встановлено, що, до офіцерів застосовуються такі заохочення - нагородження грамотою, цінним подарунком або грошовою премією.

Зважаючи на те, що наказ начальника 118 Військового представництва МО України від 31.01.2019 №7 про виплатиту премії військовослужбовцям за грудень 2018 року у розмірі місячного грошового забезпечення, зокрема, ОСОБА_2 , є чинним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що невиплата премії позивачу за 2018 року є незаконною.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що фінансування виплати грошового забезпечення військовослужбовцям військових представництв проводиться лише в межах щомісячного грошового забезпечення без врахування додаткових заохочувальних виплат, колегія суддів вважає необгрунтованими та зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

З урахуванням викладеного вище, обмежене фінансування не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування премії, що є предметом спору у даній справі.

На підставі аналізу наведених правових положень колегія суддів вважає необгрунтованими посилання на відсутність коштів на виплату премій, оскільки остання, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на зазначені вище аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно частин 1-4 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам частин 1-4 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача у справі.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.11.2019 по справі № 520/8689/19, суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року по справі № 520/7663/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач (підпис)Л.В. Любчич
Судді(підпис) (підпис) О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк