Справа № 520/9839/19
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2020-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Спірідонов М.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2020 р. Справа № 520/9839/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.10.2019, головуючий суддя 1 інстанції Спірідонов М.О., повний текст рішення виготовлено 25.10.19, майдан Свободи 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/9839/19

за позовом ОСОБА_1

до Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України

про про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 ( далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі відповідач), в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02.08.2019;

-зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02.08. 2019;

-стягнути зі ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні (виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки) починаючи з 02.08.2019 по день фактичного розрахунку.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.10.2019 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02 серпня 2019 року.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02.08.2019.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з даним судовим рішенням сторони подали апеляційні скарги.

Позивач, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду в цій частині, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.10.2019 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015,2016,2017,2018,2019) починаючи з 02.08.2019 по день фактичного розрахунку

Постановити нове судове рішення, яким задовольнити в цій частині позовні вимоги. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог є законним та узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 16.05.2019 по справі №620/4218/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем існують спірні правовідносини, які стосуються розміру належних виплат та що на дані правовідносини не розповсюджується ст. 117 Кодексу законів про працю України ( далі КЗпП України), що виникають в порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Спірні правовідносини між позивачем та відповідачем ніяким чином не стосуються спору про розмір належних позивачеві сум, а лише щодо наявності права на отримання компенсації. Суд помилково дійшов висновку про те, що правовідносини між сторонами пов`язані з виконанням судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Судом не було враховано практику Верховного Суду з аналогічних спорів про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

На думку апелянта за період з 02.08.2019 по день фактичного виконання рішення суду по даній справі відповідачем має бути виплачена компенсація за затримку розрахунку при звільненні середнє грошове забезпечення за весь період затримки, обраховане відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 ( далі Порядок).

Відповідач в своїй апеляційній скарзі просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.10.2019 по справі №520/9839/19 частково і постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в частині задоволення позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що позивач під час проходження служби не звертався із рапортами про реалізацію пільги, що передбачена Законом України від 22.10.1993 № 3553-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551). В рік звільнення зі служби позивач також не подавав рапортів, що на думку апелянта свідчить про не бажання позивача отримувати компенсацію. В реалізації такої пільги як додаткова відпустка 14 днів на рік відмови зі сторони відповідача не було. А тому на думку відповідача суд першої інстанції передчасно ухвалив рішення в частині визнання протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати компенсації за невикористані додаткові відпустки за 2015-2019 роки.

Закон № 3551 передбачає гарантії для громадян України учасників бойових дій, серед яких пільга, як додаткова відпустка в кількості 14 днів на рік із збереженням заробітної плати. Разом з тим, норма спеціального закону не передбачає механізму виплати компенсації у випадку не використання учасниками бойових дій додаткової відпустки. Також нормами спеціального законодавства не передбачено права на отримання компенсації за не реалізацію пільг в тому числі такої як додаткова відпустка за всі роки в яких така відпустка не використовувалася.

На думку апелянта висновки Верховного Суду по зразковій справі №620/4218/18 підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільненні за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Оскільки позивачу не відмовлялося у виплаті компенсації в зв`язку з тим, що він не звертався про виплату компенсації ні в період проходження служби ні в рік звільнення, то застосування позиції Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18 є передчасним.

03.12.2019 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ).

10.12.2019 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) в якому просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

13.12.2019 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в якому просив відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги позивача в повному обсязі.

24.12.2019 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду закінчено підготовку та призначено справу до розгляду в письмовому провадженні.

Ухвалою колегії суддів від 24.01.2020 відмовлено представнику відповідача у задоволення клопотання про розгляд справи у відкритому судовому засіданні.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційних скаргах та відзивах на неї, прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач - підполковник юстиції, проходив військову службу у Східному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України на посаді старшого юрисконсульта сектору правового забезпечення.

Відповідно до посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 від 30.04.15 та Довідкою про безпосередню участь особи в антитереростичній операції від 10.04.15 №30/175, виданою Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України позивач у 2015 році отримав статус учасника бойових дій.

Наказом начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 27.06.19 №359-ОС позивача звільнено у запас за пунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Наказом начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 01.08.19 №429-ОС позивача було знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків військової частини НОМЕР_1 з 01.08.19.

Відповідно до витягу з наказу начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 01.08.19 №429-ОС щорічну основну відпустку за 2019 рік позивач використав у кількості 23 календарних дні. Відповідно до частини 14 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" присуджено грошову компенсацію за частину невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік за 3 календарних дні. Додаткова відпустка як учаснику бойових дій з 2015 по 2019 роки не надавалась.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що припинення надання додаткової відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, а тому відповідачем протиправно не здійснено позивачу нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за період з 2015 року по 2019 рік.

Приписи статті 117 КЗпП не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 4 Закону України від 05.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п. 8 ст. 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011 передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону № 2011 в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011 в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону 2011 надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21.10.1993 № 3543 «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06.12.1991 № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543 та № 1932 відповідно).

За визначенням ст. 1 Закону № 3543 особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932 визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в ст. 1 Закону № 3543 надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011 не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

З огляду на зазначене, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону № 2011 у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п. 8 ст. 10-1 Закону «№ 2011, ст. 16-2 Закону України «Про відпустки».

Крім того, відповідно до п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ.

Вказана правова позиція узгоджується із правовим висновком Верховного Суду викладеного у рішенні від 16 травня 2019 року, прийнятого у зразковій справі № 620/4218/18, яке набрало законної сили 21 серпня 2019 року після перегляду Великою Палатою Верховного Суду.

Колегія суддів зазначає, що норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

З урахуванням наведеного вище, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 року по 2018 рік.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що оскільки на час дії в Україні особливого періоду надання військовослужбовцям відпусток припинено, тому позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за неотримані додаткові відпустки.

Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 545/1881/16-а є помилковими, оскільки правовідносини, що були предметом розгляду у вищевказаній справі не є тотожними правовідносинам, у даній справі.

Щодо доводів позивача про помилковість висновків суду першої інстанції, відповідно до яких судом не застосовано до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП, колегія суддів вважає такі доводи необгрунтованими, та зазначає наступне.

Згідно з вимогами ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Зважаючи на наявність у цій справі спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, колегія суддів вважає безпідставним стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч. 1 ст. 117 КЗпП.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положення статей 116, 117 КЗпП України щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 804/1782/16, від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17

Інші доводи і заперечення на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ("Серявін та інші проти України").

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на всі аргументи учасників справи, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відтак, відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року по справі № 520/9839/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач (підпис)Л.В. Любчич
Судді(підпис) (підпис) О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк