Справа № 320/4370/19
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2020-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2020 року № 320/4370/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Пухівської сільської ради Броварського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовом до Пухівської сільської ради Броварського району Київської області (Київська область, Броварський район, с. Пухівка, вул. Центральна, 118-А), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Пухівської сільської ради Броварського району Київської області № 1198-ХХХVІІ від 11.06.2019 про відмову в наданні позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства, площею 0, 20 га, по АДРЕСА_3 ;

- зобов`язати відповідача надати позивачеві дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства, площею 0, 20 га в селі Пухівка згідно з графічним матеріалом в порядку і спосіб, передбачений статтею 118 Земельного кодексу України;

- встановити відповідачу строк на подання звіту про виконання рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, 09 жовтня 2018 року рішенням Київського окружного адміністративного суду по справі № 810/1739/18 було визнано протиправним та скасовано рішення Пухівської сільської ради Броварського району Київської області від 21.12.2017 № 886-XXI-VII та зобов`язано відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 30.11.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

11.06.2019 на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду по справі № 810/1739/18 від 09 жовтня 2018 року на пленарному засіданні XXXVIII сесії VII скликання Пухівської сільської ради, відповідач прийняв рішення №1198-XXXVIII-VII, яким відмовив позивачу в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки площею 0,20 га для особистого селянського господарства в АДРЕСА_3.

Як стверджує позивач, оскаржуване рішення не містить конкретних підстав відмови, а лише сумлінно виписав у спірному рішенні норму ч. 7 ст. 118 Земельного Кодексу України.

Також при прийняті спірного рішення №1198-XXXVIII-VII від 11.06.2019 року відповідач не врахував висновків Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року, який в мотивувальній частині зазначив, що при повторному розгляді заяви позивача відповідач повинен вирішити таку заяву з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даній справі.

Позивач не погоджується з такими висновками відповідача та просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою суду від 03 вересня 2019 року було відкрито спрощене позовне провадження по справі без виклику сторін та проведення судового засідання і запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву, а у разі його не подання у встановлений судом строк, справа буде вирішена за наявними матеріалами.

20 вересня 2019 року через канцелярію суду від Пухівської сільської ради Броварського району Київської області надійшов відзив на адміністративний позов відповідно до якого відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Свою позицію Пухівська сільська рада Броварського району Київської області вмотивувало наступним.

Пухівською сільською радою Броварського району Київської області було повторно розглянуто клопотання позивача від 30 листопада 2017 року про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку документації з землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого сільського господарства, площею 0,20 га, яка розташована по АДРЕСА_3 з наявними графічним матеріалом з бажаним місцем розташування земельної ділянки.

Вказане клопотання було розглянуто на постійній депутатській комісії з питань агропромислового комплексу земельних ресурсів, соціального розвитку села та екології внаслідок чого був наданий негативний висновок, після чого клопотання разом з висновком розглядалося на пленарному засіданні та прийнято рішення від 11.06.2019 № 1198- XXXVIII-VII «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність».

З рішення яке оскаржується вбачається, що підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,20 га із цільовим призначенням для ведення особистого сільського господарства в АДРЕСА_3, є не відповідність місця розташування об`єкта вимогам Генерального плану села Пухівка, розробленого та затвердженого в установленому порядку та відноситься зокрема до земель, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування та земель загального користування населеного пункту, які не можуть передаватись у приватну власність громадян.

Крім того, подане на розгляд до Пухівської сільської ради клопотання не відповідає вимогам ст. 118 Земельного кодексу України, оскільки позивачем не подано в додатках до клопотання відповідних документів, що підтверджують наявність «досвіду ведення сільського господарства», що прямо передбачено ч.6 ст.118 Земельного кодексу України для отримання земель «сільськогосподарського призначення» .

Таким чином надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,20 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_3, згідно з графічним матеріалом з бажаним місцем розташування земляної ділянки доданими до клопотання від 30.11.2018 року, суперечить Конституції та законодавству України, оскільки позивач вказує на земляну ділянку, яка зарезервована Генеральним планом для потреб всього населення села Пухівка Броварського району Київської області.

30 вересня 2019 року від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач спростовує наведені у відзиві доводи відповідача та просить суд задовольнити позов.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

30 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Пухівської сільської ради Броварського району Київської області з клопотанням про розгляд на найближчий сесії клопотання про надання дозволу на розробку документації з землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого сільського господарства, площею 0,20 га, яка розташована по АДРЕСА_3 .

Згідно рішення від 21 грудня 2017 року № 886-ХХІ-УІІ позивачу було відмовлено у надані дозволу у зв`язку з невідповідністю місця розташування бажаної земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів, генерального плану населеного пункту.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Пухівської сільської ради Броварського району Київської області, суд визнав протиправним та скасував рішення Пухівської сільської ради від 21 грудня 2017 року № 886-ХХІ-VII та зобов`язав Пухівську сільську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства площею 0,20 га, по вул. Набережній в с. Пухівка Броварського району Київської області із прийняттям вмотивованого та обґрунтованого рішення відповідно до закону.

Відповідно до рішення від 11.06.2019 № 1198-XXXVIII-VII Пухівської сільської ради Броварського району Київської області про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду по справі №810/1739/18, враховуючи рекомендації постійної діючої депутатської комісії з питань агропромислового комплексу, земельних ресурсів, соціального розвитку села та екології, керуючись п.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.50 Закону України «Про землеустрій», ст.12, 83, 118, п.7 ст. 118 Земельного кодексу України, на пленарному засіданні сільська рада вирішила відмовити ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» площею 0,20 га, у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам Генерального плану с. Пухівка, Броварського району, Київської області розробленого та затвердженого в установленому законом порядку.

Судом встановлено, що на виконання рішення сесії Пухівської сільської ради Броварського району Київської області №221-ХІІІ-ХХІY від 10.08.2004 року, рішенням сесії відповідача № 1265 - ХХХІY-Y від 25.06.2010 року «Про затвердження Генерального плану села Пухівка Броварського району Київської області», затверджений Генеральний план села Пухівка, Броварського району Київської області.

Як вбачається із відзиву на позовну заяву, згідно доданих позивачем до заяви графічних матеріалів, бажане місце розташування земельної ділянки знаходиться на території, яка Генеральним планом с. Пухівка, Броварського району Київської області запроектована, як територія Громадського центру. Громадський центр формується в розвиток існуючого громадського центру по вул. Леніна та Набережна. До складу громадського центру включено: центр дозвілля, торгівельно - розважальний комплекси, офіси, школа, відкриті площинні спортивні споруди, установи громадського харчування, ринковий комплекс, музей під відкритим небом, співоче поле, передбачена громадська забудова, а також парк.

На підтвердження цієї обставини, разом із відзивом на позовну заяву, відповідачем до суду надано викопіювання з Генерального плану с. Пухівка, Броварського району Київської області.

Враховуючи, що бажане місце розташування земельної ділянки, яке вказане позивачем у доданих до заяви графічних матеріалах, знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, запланованій для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, відповідач дійшов висновку про те, що місце розташування об`єкта позивача не відповідає Генеральному плану с. Пухівка, Броварського району Київської області, що само по собі, в силу положень частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України, є підставою для відмови заявникові у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Положеннями статті 144 Конституції України установлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо регулювання земельних відносин.

Відповідно до вимог частини першої статті 59 Закону № 280/97-ВР, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною першою статті 71 Закону № 280/97-ВР передбачено, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

Частиною другою статті 78 Земельного кодексу України установлено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Положеннями пунктів «а» та «б» статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст віднесено розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до вимог частини шостої статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з вимогами частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 545/808/17.

Як встановлено судом, Рішенням Пухівської сільської ради Броварського району Київської області від 11.06.2019 № 1198-XXXVIII-VII «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 », позивачеві відмовлено в надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,20 га., за адресою АДРЕСА_3 .

Підставою для відмови у рішенні лише зазначено про невідповідність місця розташування об`єкта вимогам Генерального плану с. Пухівка, розробленого та затвердженого в установленому законом порядку.

Отже, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач обмежився загальним формулюванням про невідповідність обраного позивачем місця розташування земельної ділянки вимогам Генерального плану с. Пухівка.

Водночас, в чому саме полягає така невідповідність, рішення не містить.

За переконанням суду, перевірка відповідності місця розташування об`єкта вимогам законів та нормативно-правовим актам належить до повноважень відповідача. У зв`язку з цим, Пухівська сільська рада наділена повноваженнями прийняти рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, якщо на підставі такої перевірки буде достовірно встановлена невідповідність місця розташування бажаної земельної ділянки вимогам законів та/або іншим нормативно-правовим актам, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проте, в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували, що відповідачем проведена перевірка, відповідно до результатів якої встановлено невідповідність місця розташування генеральному плану села Пухівка.

Застосовуючи принцип правової визначеності, як одну із визначальних вимог до рішень суб`єкта владних повноважень, суд переконаний, що рішення про відмову у наданні дозволу позивачеві має бути вмотивованим та містити обґрунтування відмови із наведенням конкретних, а не загальних підстав для цього.

Відповідно до вимог частини першої статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI), планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Згідно з вимогами частини першої статті 18 Закону № 3038-VI, генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Приписами частини десятої статті 17 Закону № 3038-VI визначено, що генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами на чергових сесіях протягом трьох місяців з дня їх подання.

Відповідно до вимог частини одинадцятої статті 17 Закону № 3038-VI, матеріали генерального плану населеного пункту не можуть містити інформацію з обмеженим доступом та бути обмеженими в доступі. Загальна доступність матеріалів генерального плану населеного пункту забезпечується відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» шляхом надання їх за запитом на інформацію, оприлюднення на веб-сайті органу місцевого самоврядування, у тому числі у формі відкритих даних, на єдиному державному веб-порталі відкритих даних, у місцевих періодичних друкованих засобах масової інформації, у загальнодоступному місці у приміщенні органу місцевого самоврядування.

Належних доказів того, що чинною містобудівною документацією, зокрема, Генеральним планом села Пухівка, земельну ділянку, яку обрав позивач для передачі йому у власність, віднесено до земель, що використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування, матеріали справи не містять.

Приєднане до матеріалів справи разом із відзивом викопіювання з Генерального плану села Пухівка не приймається судом до уваги, оскільки з даних графічних матеріалів неможливо встановити невідповідність місця розташування бажаної земельної ділянки, а як вже було зазначено судом, відповідної перевірки чи то деталізованих пояснень з наданням відповідних доказів оскаржуване рішення та матеріали справи не містять.

Вимогами частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушень - пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування". Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб.

В рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, Європейський суд вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

За результатами аналізу змісту статей 118, 122 Земельного кодексу України, статті 50 Закону України «Про землеустрій» вбачається, що рішення про надання дозволу на розробку проекту приймається уповноваженим органом державної влади згідно з визначеною законом процедурою безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами та підпорядковане меті - можливості надання громадянину земельної ділянки у власність або користування.

В силу положень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

В даній справі відповідач не навів конкретних підтверджених передбачених законом підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Посилання відповідача на виявлену невідповідність місця розташування зазначеного позивачем об`єкта генеральному плану жодним чином не підтверджується.

Оцінюючи підстави ненадання дозволу, які наведені в оскарженому рішенні суд дійшов висновку, що дана відмова не є мотивованою, оскільки невідповідність місця розташування земельної ділянки має бути пояснена у самому рішенні вказівкою на конкретні невідповідності законам або прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам, генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, тощо.

Більш того, адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності («виправдання») свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі №509/4156/15-а.

Зважаючи на таке, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення не може вважатися обґрунтованим, добросовісним і законним, оскільки належних та деталізованих мотивів такої відмови у вказаному рішенні органу місцевого самоврядування не наведено.

Відтак позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення Пухівської сільської ради Броварського району Київської області від 11.06.2019 № 1198-XXXVIII-VII «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 » є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства, слід виходити з такого.

Суд зазначає, що поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Зобов`язання прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним.

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом.

У постанові від 05.09.2018 року по справі №826/9727/16 Верховний Суд аналізував застосування пункту четвертого частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України і дійшов висновку, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Аналогічний правовий висновок висвітлено й у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №2340/2921/18.

У цій справі з метою захисту порушеного права позивача ефективним та належним, за встановлених обставин, є такий спосіб захисту порушених прав, як зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки рішення, що оскаржується, не містить інформації в якому аспекті бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає Генеральному плану.

Дана обставина позбавляє суд можливості з`ясувати і ретельно перевірити наявність усіх обставин та умов, за яких суб`єкт владних повноважень-відповідач може прийняти те рішення, до якого суд його зобов`язує, оскільки встановити лише на підставі документу під назвою викопіювання з генерального плану с. Пухівка, де власноручно фломастером обведено певну площу земельної ділянки і зроблено примітку, що ця земельна ділянка призначена для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови без зазначення координат місця розташування такої земельної ділянки, без відображення інформації, яка дає можливість ідентифікувати бажану земельну ділянку на місцевості та містить прив`язку земельної ділянки до відповідного населеного пункту, тощо не вбачається за можливе.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 05 листопада 2019 року у справі № 812/1646/17, від 09 січня 2020 року у справі №812/1264/17.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 24 грудня 2019 року по справі №810/5072/18, при оскарженні рішення суб`єкта владних повноважень щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою за наслідками розгляду клопотання є дослідження судами відповідності зазначених в рішенні підстав для відмови дійсним обставинам справи.

Тобто, необхідність перевірки має суттєве значення для правильного вирішення спору, встановлення фактичних обставин справи та належної оцінки доказів.

Не встановивши цих обставин, суд не має підстав для реалізації повноважень, визначених пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України. Ефективність судового захисту не може досягатися шляхом спонукання суб`єктів владних повноважень до дій, які виходять за межі їх законних повноважень.

Аналогічний правовий висновок висвітлено й у постановах Верховного Суду від 26.12.2019 у справі №520/8576/18, від 06.03.2019 у справі №2340/2921/18, від 29.08.2019 у справі №540/2441/18.

Крім цього суд зазначає, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність або користування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №826/5737/16, постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 545/808/17, від 11.06.2019 у справі № 826/841/17.

Що стосується тверджень позивача щодо неналежного виконання рішення суду при повторному розгляді його клопотання то суд зазначає, що у межах провадження у справі № 810/1739/18, Київським окружним адміністративним судом встановлено, що 21 грудня 2017 року Пухівською сільською радою прийнято рішення № 886-ХХІ-VII "Про відмову у наданні земельної ділянки гр. ОСОБА_1 ". В обґрунтування відмови відповідач вказав на невідповідність місця розташування бажаної земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів, генерального плану населеного пункту. Крім того, відповідач у своєму рішенні зазначив, що генеральним планом села на вказаній на графічному матеріалі земельній ділянці передбачено будівництво громадського центру села.

За результатами розгляду справи судом зобов`язано Пухівську сільську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства площею 0,20 га, по АДРЕСА_3 із прийняттям вмотивованого та обґрунтованого рішення відповідно до закону.

Встановлено для Пухівської сільської ради Броварського району строк для надання суду звіту про виконання судового рішення - один місяць з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Однак суду не надано доказів як подання такого звіту так і не надано рішення суду, прийнятого за результатами його розгляду у межах провадження № 810/1739/18.

Водночас суд, у межах даного провадження, позбавлений процесуальної можливості на вчинення таких дій та надання відповідної оцінки таким діям.

Крім цього, як вбачається із матеріалів справи, позивачем клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою із графічним матеріалом з бажаним місцем розташування земельної ділянки подане 30.11.2017.

Водночас, рішенням Пухівської сільської ради Броварського району Київської області від 05.10.2018 були внесені зміни до рішення № 384 X-YII від 01.12.2016, яким були уточнені площі земельної ділянки у зв`язку із проведенням інструментального обміру земельної ділянки та зі зміною категорії земель на підставі статті 19 Земельного кодексу України.

Щодо вимоги позивача в частині зобов`язати відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

З аналізу наведених норм права вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком.

При цьому на даному етапі у суду відсутні підстави для встановлення судового контролю щодо виконання рішення у даній справі.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Тобто, обов`язок доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень одночасно покладено на усіх учасників процесу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятого рішення.

Водночас докази, подані позивачем, підтверджують обставини, на які вона посилається в обґрунтування позовних вимог, та не були повністю спростовані відповідачем.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, судовий збір в розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Пухівської сільської ради Броварського району Київської області від 11.06.2019 №1198-XXXVIII-VII «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 ».

Зобов`язати Пухівську сільську раду Броварського району Київської області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 30 листопада 2017 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 0,20 га по АДРЕСА_3 та у місячний строк, з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні, прийняти мотивоване рішення за наслідками розгляду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Пухівської сільської ради Броварського району Київської області (, 07413, Київська область, Броварський район, с. Пухівка, вул. Центральна, буд. 118-А) судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 23 січня 2020 р.

Суддя Панченко Н.Д.