Справа № 759/17275/19
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2020-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2020 року м. Київ № 759/17275/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат

до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої

служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві

про визнання дій протиправними та скасування постанов від 09 вересня 2019 року

ВП № 59977408,

УСТАНОВИВ:

Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (далі по тексту - позивач, Центр) звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі по тексту - відповідач) про визнання дій протиправними та скасування постанов від 09 вересня 2019 року ВП № 59977408.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Центр діяв в межах своїх повноважень та відповідно до чинного законодавства, вжив всі заходи для виконання постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 16 листопада 2015 року у справі № 759/4610/15-а та ВП № 59977408, але здійснити виплату стягувачу - ОСОБА_1 не мав можливості через поважні причини, а саме - відсутність бюджетних призначень на вказані цілі.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2019 року адміністративну справу № 759/17275/19 за позовом Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Згідно з витягу протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями вказаний позов розподілено на суддю Аверкову В. В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2019 року прийнято адміністративний позов до провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання на 13 січня 2020 року.

27 грудня 2019 року представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною сьомою статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі подання будь-якої заяви, визначеної частиною першою або третьою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у судовому рішенні.

Судом встановлено, що заява позивача від 27 грудня 2019 року відповідає вимогам статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, отже, суд розглядає справу з наступними позовними вимогами:

- визнати дії державного виконавця Махової Д. А. неправомірними;

- скасувати постанову від 09 вересня 2019 року ВП № 59977408 про стягнення виконавчого збору у розмірі 16 692,00 грн;

- скасувати постанову від 09 вересня 2019 року ВП № 59977409 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 413,42 грн;

- стягнути з відповідача суму списаних коштів згідно постанови про стягнення виконавчого збору та постанови стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

Судове засідання 13 січня 2020 року було відкладено на 21 січня 2020 року.

13 січня 2020 року представником відповідача через канцелярію суду подано матеріали виконавчого провадження № 59977408 на 28 арк. та заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

У судовому засіданні 21 січня 2020 року, суд відповідно до частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України перейшов до подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

09 вересня 2019 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Маховою Д. А. відкрито виконавче провадження № 59977408 щодо примусового виконання виконавчого листа № 759/4610/15-а виданого 05 вересня 2019 року Святошинським районним судом міста Києва про зобов`язання Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного управління соціального захисту населення виконавчий орган Київської державної адміністрації на підставі нарахування проведеного Управлінням праці та соціального захисту населення Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації провести виплату ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення, відповідно до розміру встановленого статтею 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за 2014 рік.

Також, 09 вересня 2019 року державним виконавцем були винесені постанови № 59977408 про стягнення виконавчого збору, якою стягнуто виконавчий збір з боржника у розмірі 16 692,00 грн та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, якою стягнуто з боржника витрати на проведення виконавчих дій у сумі 413,42 грн.

Не погоджуючись з вказаними постановами, вважаючи їх протиправними та такими, що порушують права, інтереси та обов`язки, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи адміністративну справу по суті, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі по тексту - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі по тексту - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII встановлено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до частини першої статті 27 Закону № 1404-VIII,Виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Частиною третьої статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Водночас, частиною п`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено виключний перелік підстав, за якими виконавчий збір не підлягає стягненню з боржника.

Так, пунктом 3 частини п`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавчий збір не стягується якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (далі по тексту - Закон № 4901-VI) встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.

Відповідно частини першої статті 2 вказаного Закону, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган.

Частиною першою статті 3 Закону № 4901-VI встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Суд зазначає, що за виконавчим листом № 759/4610/15-а виданим 05 вересня 2019 року Святошинським районним судом міста Києва не передбачено стягнення з боржника коштів, а зобов`язано Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на підставі нарахування проведеного Управлінням праці та соціального захисту населення Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації провести виплату ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення, відповідно до розміру встановленого статтею 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за 2014 рік.

Тобто, у даному випадку має місце виконання рішення суду зобов`язального характеру, що здійснюється в порядку, визначеному Законом № 1404-VIII, а не Законом № 4901-VI.

За таких обставин не можливо застосувати до спірних правовідносин положення пункту 3 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII, оскільки виконання виконавчого листа не здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 286/125/17, від 31 січня 2019 року у справі № 161/502/17, від 20 листопада 2019 року у справі № 281/406/17.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що постанова від 09 вересня 2019 року № 59977408 про стягнення з боржника виконавчого збору винесена держаним виконавцем правомірно, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо визнання протиправною та скасування постанови від 09 вересня 2019 року № 59977408 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 42 Закону № 1404-VIII, кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Частиною другої статті 42 Закону № 1404-VIII встановлено, що витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі по тексту Інструкція).

Відповідно до частини другої розділу VI витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про:

- відкриття виконавчого провадження;

- стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується);

- стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується);

- стягнення витрат виконавчого провадження;

- закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).

Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження:

- виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари);

- пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).

В частині третій статті 42 Закону № 1404-VIII, що розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2830/5 затверджено види та розміри витрат виконавчого провадження (далі по тексту - Положення № 2830/5).

Згідно з розділом І Положення № 2830/5 до витрат виконавчого провадження належать, зокрема, витрати на виготовлення документів виконавчого провадження (папір; копіювання, друк документів; канцтовари), пересилання документів виконавчого провадження (конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку), плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статтею 8 Закону України «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

Відповідно до розділу ІІ Положення № 2830/5 розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 1, 3, 6, 7, 10 розділу I, визначаються відповідно до вартості товарів і послуг, зазначеної у відповідних договорах.

Розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 2, 4 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються згідно з тарифами Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта».

Розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пункті 9 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до встановленого Міністерством юстиції України розміру оплати.

Згідно з розрахунком витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, що зазначений у постанові від 09 вересня 2019 року № 59977408 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, встановлено наступне: витрати щодо користування АСВП (за відкрите виконавче провадження, стягнення виконавчого збору, закінчення виконавчого провадження) в кількості 4 дій за ціною 69 грн/кожна на суму 276 грн; папір в кількості 22 шт. за ціною 0,16 грн/шт. на суму 3,52 грн; послуги на маркувальну машину: рекомендоване з повідомлення в кількості 3 шт. за ціною 31 грн/шт. на суму 93 грн; конверти в кількості 5 шт. за ціною 0,18 грн/шт. на суму 0,90 грн; марки в кількості 5 шт. за ціною 8 грн/шт. на суму 40 грн.

Отже, відповідачем при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження одночасно винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, в якій міститься розрахунок розміру мінімальних витрат відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що постанова від 09 вересня 2019 року № 59977408 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження винесена держаним виконавцем правомірно, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Оскільки судом встановлена правомірність оскаржуваних постанов, то позовна вимога про стягнення з відповідача суму списаних коштів згідно постанови про стягнення виконавчого збору та постанови стягнення з боржника витрат виконавчого провадження не підлягає задоволенню.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність оскаржуваних рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 287, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова