Справа № 540/2568/19
Суддя: Ковбій О.В.
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/2568/19

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Ковбій О.В.,

при секретарі: Калівошко В.В.,

за участі:

представника позивача - Кушнеренко Т.В.,

представника відповідача - Гордієнко Є. В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску від 26.10.2019 року № ,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (далі - відповідач, ГУ ДПС) про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 26.10.2019 року № .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 14.11.2019 року на його адресу надійшов лист Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, який містив у собі рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 26.10.2019 року № .

З отриманим рішенням позивач не погоджується, оскільки 04.09.2017 року він припинив свою підприємницьку діяльність, про що було зроблено запис у відповідному реєстрі. Після цієї дати, на думку позивача, на нього не поширюється дія Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464-VI), оскільки він перестав бути платником єдиного внеску. А тому й санкція, передбачена ст. 126 Податкового кодексу України до нього також не може бути застосована.

Окрім зазначеного, позивач вказує, що він є учасником бойових дій, отже, з початку та до закінчення особливого періоду йому не мають нараховуватись штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань.

Ухвалою від 09.12.2019 року провадження у справі відкрите, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) учасників справи. Судове засідання призначено на 21.01.2020 року.

24.12.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 Вказує на те, що позивач, враховуючи наявність у нього до 04.09.2017 року статусу фізичної особи-підприємця, мав сплачувати єдиний соціальний внесок за періоди, в яких він був платником єдиного податку незалежно від того, отримував він дохід у цей період чи ні. Тобто, відповідач вважає ОСОБА_1 платником ЄСВ у 2014-2017 (І квартал) роках. Тому, за вказані періоди йому були нараховані відповідні зобов`язання.

У зв`язку з несплатою визначених сум відповідачем була сформована вимога від 11.07.2017 року №Ф-356-21 (У) про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску, що була ним отримана. Вимога оскаржена не була, що, на думку контролюючого органу, свідчить про згоду ОСОБА_1 з нею.

Також, через несвоєчасну сплату сум ЄСВ до позивача застосовано штрафні санкції та пеня, про що, на думку представника відповідача, правомірно складено оскаржене рішення.

Щодо посилання позивача на проходження військової служби відповідач вказує, що для звільнення від виконання обов`язків визначених п.2 ст.6 Закону № 2464-VI ОСОБА_1 мав звернутись до органу доходів і зборів з відповідною заявою та підтверджувальними документами.

Додатково відповідач зазначає, що пільги зі сплати ЄСВ передбачені для осіб, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, тоді як позивач виконує службу за контрактом.

Узагальнюючи викладене, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

24.12.2019 року до суду надійшло клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

13.01.2020 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якому він вказує, що, на його думку, позивач не зобов`язаний нести відповідальність як фізична особа за зобов`язаннями фізичної особи-підприємця до 07.07.2014 року. Також, представник позивача повторно наголошує на доводах позовної заяви, стосовно того, що ОСОБА_1 після зняття з реєстрації як фізична особа-підприємець вже не є суб`єктом відповідальності за статтею 25 Закону № 2464-VI.

На підставі зазначеного та доводів позовної заяви ОСОБА_1 просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 21.01.2020 року ОСОБА_1 поновлено строк звернення до суду з позовною вимогою про визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску від 26.10.2019 року № .

В задоволенні клопотання представника Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про залишення позовної заяви без розгляду - відмовлено.

В судове засідання призначене на 21.01.2020 року представники сторін з`явились. Представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягала з підстав викладених у позові та відповіді на відзив, представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, покликаючись на доводи, викладені нею в відзиві на позов.

Суд, вивчивши доводи позову, відзиву та відповіді на відзив, заслухавши пояснення учасників процесу, які прибули до суду, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

Так судом встановлено, що ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зроблено запис №0001501 від 13.04.2011 року.

11.07.2017 року відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-356-21 на суму 6594,47 грн. та, в подальшому, направлено її позивачу.

26.04.2018 року борг за наведеною вимогою стягнуто в примусовому порядку з ОСОБА_1 в повному обсязі. Постановою державного виконавця Каланчацького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, винесеною в рамках виконавчого провадження №54541844, провадження закінчено.

04.09.2017 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №4001501 від 04.09.2017 року про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1

26.10.2019 року ГУ ДПС прийнято рішення № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким до позивача за період з 21.01.2014 року по 16.06.2017 року застосовано штраф в загальному розмірі 1374,67 грн. та нараховано пеню у сумі 7679,26 грн.

Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.08.2010 № 2464 (далі - Закон №2464).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців).

Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників (абз. 2 ч. 1 ст. 5 Закону №2464).

Законом України від 06.12.2016 №1774 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесено зміни до Закону №2464, що діють з 01.01.2017, зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464).

Нарахування платнику єдиного внеску здійснюється автоматично на рівні ДФС України поквартально в розмірі мінімального страхового внеску, що відображається в інтегрованій картці платника.

Так, з 01.01.2018 року всі фізичні особи-підприємці (незалежно від обраної системи оподаткування), крім звільненої статтею 4 Закону №2464 категорії страхувальників, зобов`язані сплачувати за себе єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (абзац третій частини восьмої статті 9 Закону №2464).

Статтею 6 Закону №2464 визначено обов`язок платника єдиного внеску своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до підпунктів 6, 7 статті 13 Закону №2464 та розділу VI Інструкції "Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 (далі - Інструкція №449), органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Відповідно ч.8 ст.9 Закону №2464 періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Згідно ч.4 ст. 6 Закону №2464 у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою-підприємцем.

З аналізу викладеного вбачається, що ОСОБА_1 як фізична особа-підприємець, платник ЄСВ мав сплачувати відповідний внесок до дати припинення підприємницької діяльності.

Однак, в спірних правовідносинах оцінці та врахуванню підлягає та обставина, що позивач згідно військового квитка серії НОМЕР_1 та Указу Президента України від 14.01.2015 року №15, 01.02.2015 року був призваний на військову службу за мобілізацією, яку з 30.01.2016 року продовжив на підставі контракту та був звільнений зі служби в запас 29.07.2016 року.

Так, ч.3 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-XII визначено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб-підприємців. У разі не провадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів такими фізичними особами-підприємцями не здійснюється.

Відповідно до п. 92 ч. 2 розд. VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2464 під час особливого періоду, визначеного Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 року № 3543-ХІІ (далі - Закон № 3543), платники єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), зокрема, фізичні особи-підприємці, призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених п. 2 ст. 6 Закону № 2464, якщо вони не є роботодавцями.

Однак, як справедливо зазначено представником відповідача у справі, підставою для такого звільнення є заява фізичної особи-підприємця та копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які подаються до органу доходів і зборів такою особою протягом 10 днів після її демобілізації. Якщо демобілізована фізична особа-підприємець перебуває на лікуванні (реабілітації) у зв`язку з виконанням обов`язків під час мобілізації, заява і копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, подаються протягом 10 днів після закінчення її лікування (реабілітації).

Тобто, законом передбачений чіткий механізм за яким особа може використати зазначену вище пільгу.

В судовому засіданні 21.01.2020 року представником позивача визнано, що ОСОБА_1 не звертався до органів доходів і зборів з такою заявою, отже підстави застосовувати до нього пільги зі сплати ЄСВ, передбачені для особи призваної за мобілізацією на час проходження нею військової служби - відсутні

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 до дати припинення підприємницької діяльності - 04.09.2017 року був платником ЄСВ. Обов`язок щодо його сплати також не ставився під сумнів позивачем у справі.

Сума єдиного внеску своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом України №2464-VI, є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів (п. 6 ч. 1 ст. 1, ч. 3 ст.25 Закону №2464-VI)

Згідно положень ч.14 ст. 25 Закону №2464-VI про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.

Суми пені та штрафів, передбачених цим Законом, підлягають сплаті платником єдиного внеску протягом десяти календарних днів після надходження відповідного рішення. Зазначені суми зараховуються на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для зарахування єдиного внеску. При цьому платник у зазначений строк має право оскаржити таке рішення до органу доходів і зборів вищого рівня або до суду з одночасним обов`язковим письмовим повідомленням про це територіального органу доходів і зборів, яким прийнято це рішення.

Отже, факт несвоєчасної сплати позивачем ЄСВ має наслідком нарахування на суму боргу пені та застосування штрафу.

В даному конкретному випадку несвоєчасність здійснення ОСОБА_1 відповідних платежів підтверджується обліковою карткою платника податків, що міститься в матеріалах справи (а.с.40-49), розрахунком штрафної санкції (а.с.50) доданим до оскарженого рішення, а також тією обставиною, що стягнення суми боргу за податковою вимогою №Ф-356-21 У від 11.07.2017 року здійснювалось в рамках виконавчого провадження (а.с.68).

Таким чином, відповідач за загальним правилом мав право розглянути питання щодо нарахування на суму боргу ОСОБА_1 пені та застосування до нього штрафу.

Також, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує, що він не є платником ЄСВ, оскільки він як фізична особа не входить до переліку, визначеному ст.4 Закону №2464-VI, платників єдиного внеску.

Щодо зазначеної позиції ОСОБА_1 суд вказує на наступне.

Фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина восьма статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" від 15 травня 2003 року № 755-IV).

Частиною 4 ст. 6 Закону №2464-VI встановлено, що в разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою-підприємцем.

Зняття з обліку фізичної особи як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюється відповідно до пункту 1 статті 5 Закону №2464-VI після проведення передбачених законодавством перевірок платника та проведення остаточного розрахунку.

Після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватись у контролюючих органах як фізична особа - платник податків, яка отримувала доходи від провадження підприємницької діяльності, та зобов`язана забезпечити остаточні розрахунки з податків та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від провадження підприємницької діяльності.

Однією із особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Даний висновок суду підтверджується правовою позицією Верховного суду у постанові від 04.12.2013 року у справі №6-125цс13.

Суд наголошує, що недоїмка зі сплати єдиного внеску у позивача виникла шляхом несплати останнім ЄСВ в періоди, коли позивач був зареєстрованим як фізична особа-підприємець, а тому навіть після припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати як борги з єдиного соціального внеску, так і нести відповідальність за несвоєчасне виконання ним своїх зобов`язань як фізичної особи-підприємця.

Таким чином, твердження позивача про відсутність у контролюючого органу права на застосування до нього штрафних санкцій та положень щодо нарахування пені з підстав припинення ним підприємницької діяльності є необґрунтованими.

Водночас, визначальним для вирішення даної справи та не врахованим відповідачем при винесенні оскарженого рішення є наступні обставини.

Згідно п.9-2 ч. 2 розд. VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2464 під час особливого періоду, визначеного Законом № 3543, для фізичних осіб-підприємців, призваних на військову службу під час мобілізації або залучених до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їхньої військової служби, зупиняється застосування норм ст. 25 Закону № 2464.

Пункт 9-2 ч. 2 розд. VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2464 застосовується з першого дня мобілізації, оголошеної Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 року № 303, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію", та протягом усього особливого періоду".

Підставою для такого зупинення є копія військового квитка або копія документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, яка подається до органів доходів і зборів цим державним органом протягом десяти днів після її мобілізації.

Отже, з зазначеного слід дійти висновку, що призов особи, яка має статус фізичної особи-підприємця, на військову службу під час мобілізації або залучення її до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їхньої військової служби зупиняє застосування щодо них норм ст. 25 Закону № 2464, тобто за цей період контролюючим органом не застосовуються до вказаних осіб заходи впливу та стягнення за несвоєчасну сплату ЄСВ.

Ключовим в наведених приписах законодавства є те, що на відміну від раніше наведеного порядку застосування пільг щодо сплати ЄСВ військовослужбовцями, підставою для зупинення застосування норм ст. 25 Закону № 2464 є підтверджувальні документи подані не платником ЄСВ, а державним органом, що видав військовий квиток або документ із зазначенням даних про призов особи на військову службу за призовом під час мобілізації. Тобто, зупинення застосування норм ст. 25 Закону № 2464 не поставлено законодавцем в залежність від вчиненням будь-яких дій з боку платника ЄСВ. Обов`язок повідомлення контролюючого органу про необхідність зупинення застосування норм ст. 25 Закону № 2464 відносно кожної конкретної особи покладено на державу в особі її органів, що виконують повноваження з призову осіб.

Суд зазначає, що ним не встановлено наявність в законодавстві норм, виданих на розвиток наведених вище приписів, зокрема, не врегульовано більш детально алгоритм подання державними органами, що виконують повноваження з призову осіб на військову службу, необхідних документів для зупинення застосування відносно них положень ст. 25 Закону № 2464.

Проте, зазначена обставина не може бути підставою для незастосування відносно зазначеної категорії платників ЄСВ абз. 7 п. 9-2 розділу VIII Закону № 2464, оскільки в інакшому випадку відбувається порушення принципу "належного урядування", сформованого Європейським Судом з прав людини та відображеного, зокрема у справі "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04). Так, Європейський Суд зазначив, що наведений принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000?I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Цneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Цneryэldэz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Отже, в даному конкретному випадку суд вважає, що сам по собі факт призову особи, яка має статус фізичної особи-підприємця, на військову службу під час мобілізації або залучення її до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу забороняє застосування відносно такої особи норм ст. 25 Закону № 2464 за весь строк їхньої військової служби в незалежності від тієї обставини, виконав державний орган, що виконує повноваження з призову осіб, покладений на нього обов`язок щодо повідомлення контролюючого органу про призов платника ЄСВ на військову службу під час мобілізації або залучення її до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу.

Як вже було зазначено судом, ОСОБА_1 згідно військового квитка серії НОМЕР_1 та Указу Президента України від 14.01.2015 року №15, 01.02.2015 року був призваний на військову службу за мобілізацією, яку з 30.01.2016 року продовжив на підставі контракту та був звільнений зі служби в запас 29.07.2016 року (подальші періоди військової служби позивача не враховані, оскільки вони мали місця після перерви строку військової служби (звільнення позивача в запас) з 29.07.2016 року до 06.09.2017 року та не можуть бути віднесені до військової служби під час мобілізації).

Зазначений період є безперервним проходженням позивачем військової служби, що почався з призову під час мобілізації. Отже, за період з 14.01.2015 року по 29.07.2016 року відносно ОСОБА_1 заходи впливу та стягнення за несвоєчасну сплату ЄСВ, передбачені ст. 25 Закону № 2464 застосовані бути не можуть.

Натомість, з рішення відповідача № від 26.10.2019 року вбачається, що воно прийнято за період з 21.01.2014 року до 16.06.2017 року, тобто включно з періодом, за який заходи впливу та стягнення до ОСОБА_1 застосуванню не підлягали.

Отже, рішення ГУ ДПС № від 26.10.2019 року в частині застосування до ОСОБА_1 штрафних санкцій та нарахування пені за період з 14.01.2015 року по 29.07.2016 року є неправомірним.

В інший період суд вважає дії відповідача щодо нарахування позивачу єдиного внеску правомірними.

Однак, оскільки рішення органу доходів і зборів про нарахування пені та/або застосування штрафів, передбачених частинами одинадцятою і дванадцятою цієї статті, є виконавчим документом (ч.15 ст. 25 Закону №2464), незважаючи на те, що суми пені та штрафу визначені в оскаржених вимогах є невірними лише в частині, суд вважає неможливим скасувати зазначене рішення відповідача в частині неправильно зазначених сум, а приймає рішення про їх повне скасування, що не позбавляє можливості відповідача винести нове рішення з зазначенням у ньому правильної суми штрафних санкцій та пені, в разі, якщо після врахування висновків суду, щодо періоду з 14.01.2015 року по 29.07.2016 року підстави для прийняття такого рішення будуть мати місце.

Додатково обґрунтовуючи відсутність в суду повноважень щодо самостійного визначення правильних сум недоїмки, суд посилається на висновки Верховного Суду, наведені ним в постанові від 06 листопада 2018 року в справі №813/3274/17. Так, судом касаційної інстанції вказано, що повноваження щодо визначення суми грошових зобов`язань та застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм законів з питань оподаткування або іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, є дискреційним повноваженням таких контролюючих органів. Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності рішення, передбаченим у Кодексі адміністративного судочинства України критеріям, не може підміняти контролюючий орган та перебирати на себе повноваження, в даному випадку - щодо визначення суми недоїмки.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що рішення Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 26.10.2019 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (, місцезнаходження: 73003, Херсонська область, просп. Ушакова, 75) про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 26.10.2019 року № .

Стягнути з Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (, місцезнаходження: 73003, Херсонська область, просп. Ушакова, 75) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (рнокпп: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 27 січня 2020 р.

Суддя О.В. Ковбій

кат. 111060000