Справа № 620/68/20
Суддя: Непочатих В.О.
Дата ухвалення: 2020-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

27 січня 2020 року Чернігів Справа № 620/68/20

Суддя Чернігівського окружного адміністративного суду Непочатих В.О., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Управління соціального захисту населення Менської районної державної адміністрації (вул. Сіверський шлях, буд. 26, м. Мена, Менський район, Чернігівська область, 15600) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Менської районної державної адміністрації, в якому просить:

- визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації на транспортне обслуговування, виходячи з розміру, встановленого пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 228 «Про порядок виплати та розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування», в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07.08.2013 № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 228», а саме, 29% прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць;

- зобов`язати провести нарахування та виплату грошової компенсації (з урахуванням виплачених сум) на транспортне обслуговування, виходячи з розміру, встановленого пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 228 «Про порядок виплати та розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування», в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07.08.2013 № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 228», а саме, 29% прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць, за друге півріччя 2019 року, та в подальшому, до виникнення, зміни чи припинення спірних правовідносин;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Менської районної державної адміністрації відшкодувати понесені мною матеріальні збитки, що виникли після неправильного трактування відповідачем пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 228 «Про порядок виплати та розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування», в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07.08.2013 № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 228», у зв`язку з чим позивач недоотримав належну суму компенсації на транспортне обслуговування починаючи з першого півріччя 2014 року по перше півріччя 2019 року. Сума матеріальних збитків становить різницю між фактичними виплатами компенсації на транспортне обслуговування Управлінням соціального захисту населення Менської районної державної адміністрації за період з першого півріччя 2014 року по перше півріччя 2019 року та компенсацією на транспортне обслуговування, яка повинна була виплачена відповідачем відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 228 «Про порядок виплати та розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування», в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07.08.2013 № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 228» та статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», в якій установлено у 2014 році прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць: 949 грн., статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», в якій установлено у 2015 році прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць: з 1 січня 2015 року - 949 грн., з 1 вересня - 1074 грн., статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», в якій установлено у 2016 році прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць: з 1 січня 2016 року - 1074 грн., з 1 травня - 1130 грн., з 1 грудня - 1247 грн., статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», в якій установлено у 2017 році прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць: з 1 січня 2017 року - 1247 грн., з 1 травня - 1312 грн., з 1 грудня - 1373 грн., статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», в якій установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць: з 1 січня 2018 року - 1373 грн., з 1 липня - 1435 грн., з 1 грудня - 1497 грн., статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», в якій установлено у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць: з 1 січня 2019 року - 1497 грн., з 1 липня - 1564 грн., з 1 грудня - 1638 грн.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.01.2020 дану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу 10-денний строк для усунення недоліків позовної заяви.

21.01.2020 від позивача до суду надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, в якій позивач обґрунтовуючи факт пропуску строку звернення до адміністративного суду зазначив, що про невідповідність розмірів грошової компенсації на транспортне забезпечення він дізнався в листопаді 2019 року з засобів масової інформації та всесвітньої мережі Internet. Позивач зазначає, що компенсацію на транспортне забезпечення отримувала його матір, оскільки вона надходила Укрпоштою на відділення за місцем реєстрації позивача, але фактично він проживає за іншою адресою. Стверджує, що про суму компенсації на транспортне забезпечення матір його не повідомляла, тому він не знав про її розмір.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Зокрема, суд звертає увагу, що у справах «Стаббігс та інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії», суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 (справа «Мельник проти України») погодився з тим, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. А також вказав, що зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Вирішуючи питання про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду та можливості відкриття провадження у справі суд зазначає, що відповідно до пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 228 «Про порядок виплати та розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування» грошові компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування виплачуються рівними частинами двічі на рік - у березні за перше та у вересні за друге півріччя поточного року з дня їх призначення. Таким чином, право особи на їх отримання та обов`язок органів соціального захисту населення здійснити такі виплати припиняються з моменту виплати певних сум. Відтак після отримання грошової компенсації на транспортне обслуговування у заниженому розмірі починаючи з першого півріччя 2014 року позивач мав змогу звернутися до суду за захистом своїх прав, проте своїм правом не скористався.

Отже, про порушення своїх прав позивачу стало відомо у березні 2014 року, водночас позовна заява подана до суду лише 28.12.2019 (відповідно до штампу на поштовому конверті), що свідчить про пропуск встановленого законом строку для звернення до суду.

Суд звертає увагу, що позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність обґрунтованих причин, що перешкоджали йому звернутися за захистом порушеного права у строки, встановлені частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на зазначене, вказані позивачем в заяві від 17.01.2020 підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду визнаються судом неповажними.

Положеннями пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України установлено, що позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Враховуючи, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даною позовною заявою без поважних причин, тому позовна заява підлягає поверненню.

Одночасно суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі викладеного та керуючись статтями 123, 169, 248, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Менської районної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви та позовну заяву і додані до неї документи надіслати позивачу.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя В.О. Непочатих