Справа № 140/2543/19
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/2543/19 пров. № 857/13048/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

з участю секретаря Михальської М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Луцької міської ради Волинської області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради Волинської області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції - Лозовський О.А.,

час ухвалення рішення - 23.10.2019 року,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення - не вказано,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася з позовом до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради Волинської області (далі - відповідач) про визнання відмови протиправною та зобов`язання відповідача надати позивачу статус члена сім`ї померлого учасника бойових дій - інваліда війни, на якого поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач не підпадає під дію абз.8 п.1 ст. 10 Закону № 3551, а до неї підлягає застосуванню абз.1 п.1 ст.10 Закону № 3551. Проте, коло осіб, які відносяться до членів сім`ї загиблих (тих, які пропали безвісти) та членів сім`ї померлих є різним і позивачка не підпадає під категорію члена сім`ї померлого, так як не є дитиною в розумінні Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства». За таких умов позивачу не може бути надано відповідний статус.

Згідно ч.4 ст.229 КАС України, фіксування процесу не здійснювалося оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що батько позивачки брав участь у Антитерористичній операції, що проводиться на території Донецької та Луганської областей.

25.12.2015 року він отримав посвідчення учасника бойових дій.

16.01.2016 року згідно витягу з наказу від 16.01.2016 року № 16 батько позивачки звільнений у запас (за станом здоров`я) та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер.

У липні 2019 позивачка звернулася до відповідача із заявою та пакетом документів щодо встановлення їй статусу особи, на яку поширюється чинність Закону № 3551.

Згідно витягу з протоколу відповідача № 7 від 26.07.2019 року позивачці відмовлено в наданні статусу особи на яку поширюється чинність абз. 8 п. 1 статті 10 Закону № 3551 (а.с. 22-23).

Відповідно до абз. 1 п. 1 ст. 10 Закону № 3551 до осіб на яких поширюється чинність цього Закону належать сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Аналіз вказаних положень дає підстави дійти висновку про те, що чинність Закону № 3551 поширюється на сім`ї: військовослужбовців; партизанів; підпільників; учасників бойових дій на території інших держав; прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону.

При цьому, відповідний статус члену сім`ї надається у разі загибелі (смерті) внаслідок: поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків); захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Як убачається із матеріалів справи, позивач є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства.

Згідно витягу з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 585 від 14.07.2016 року батькові позивачки встановлено діагноз: «Дилятаційна кардіоміопатія. Відносна недостатність мітрального та трикуспідального клапанів. Фіксовані тромби (два) лівого шлуночка. Постійна форма миготливої аритмії, тахісистолічний варіант. Правобічний гідроторакс. СН ПІ. Вторинний лімфостаз обох нижніх кінцівок без порушення функцій кровообігу. Міжхребцевий остеохондроз, деформуючий спондильоз першої стадії поперекового відділу хребта з незначним порушенням функції хребта. Хронічний гастрит без порушенням інкреторної функції, нестійка ремісія». Захворювання, так, пов`язане з захистом Батьківщини (а. с. 18).

Також йому видано посвідчення учасника бойових дій (а.с. 12).

З вищенаведеного можна зробити висновок, що позивачка підпадає під дію саме абз. 1 п. 1 ст. 10 Закону № 3551.

Відповідно до абз.8 п.1 ст. 10 Закону № 3551 чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) Збройних Сил України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Слушними є зауваження відповідача, що батько позивачки помер не під час перебування на службі, а тому дія абз.8 п.1 ст. 10 Закону № 3551 не може поширюватись на неї.

Щодо зауважень відповідача, що позивачка не може вважатись членом сім`ї померлого апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень п. 6 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ч. 4 і 5 ст. 22 Закону України «Про міліцію» та ч. 6 ст. 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») від 03.06.1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї військовослужбовця належать його (її) дружина (чоловік), їх діти і батьки. Діти є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя, спільні або усиновлені, народжені у шлюбі або позашлюбні.

Позивачем для встановлення їй статусу особи, на яку поширюється чинність Закону № 3551 надано пакет документів, зауважень до якого у відповідача не було.

В прохальній частині позовної заяви позивачка просить надати їй статус члена сім`ї померлого учасника бойових дій, і лише з аналізу позову вбачається, що вона, як на підставу надання відповідного статусу, посилається на абз.8 п.1 ст. 10 Закону № 3551.

Відповідно до ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судом першої інстанції вірно встановлено право позивача на отримання статусу члена сім`ї померлого учасника бойових дій, на якого поширюється чинність Закону № 3551, проте помилково визначена підстава надання такого статусу, оскільки позивачка підпадає під дію абз.1 п.1 ст. 10 Закону № 3551, а не абз.8 п.1 ст. 10 Закону № 3551.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення в частині мотивів задоволення позову, вказавши вірну підставі надання позивачці статусу члена сім`ї померлого учасника бойових дій, на якого поширюється чинність Закону № 3551.

Щодо зобов`язання відповідача надати відповідний статус, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з декількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає кращим за даних обставин.

Підміною органу влади можна було б вважати той випадок, коли власне суд вчинив якісь повноваження, властиві певному органу. Однак, якщо дискреція органу передбачає лише два варіанти: "відмовити" або "задовільнити", і при наявних обставинах доведено і встановлено судом, що "відмова" була незаконною, то зобов`язання судом органу влади вчинити відповідні дії не буде підміною повноважень, а буде способом відновлення порушених прав та інтересів особи, законності та справедливості в цілому, як це дозволено суду, зокрема, Конституцією України.

Відповідно до ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись ст.ст. 229,308,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Луцької міської ради Волинської області задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 140/2543/19 - змінити в частині мотивів задоволення позову.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді М. П. Кушнерик
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 23 січня 2020 року.