Справа № 1423/18165/2012
Суддя: Кравчук В.М.
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 січня 2020 року

м. Київ

справа №1423/18165/2012

адміністративне провадження №К/9901/30817/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Кравчука В.М., суддів Єзерова А.А., Стародуба О.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2015 року (суддя Алєйніков В.О.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року (колегія суддів у складі: Скрипченко В.О., Димерлій О.О., Осіпов Ю.В.)

у справі №1423/18165/2012

за позовом ОСОБА_2

до Миколаївська міська рада

про визнання нечинним та скасування рішень.

І. РУХ СПРАВИ

1. 06.01.2011 до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради.

2. Позивач просив суд:

- визнати незаконним та скасувати пункт 3 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/60 від 04.09.2009 «Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному району міста Миколаєва»,

- визнати незаконним та скасувати пункт 8 рішення Миколаївської міської ради №11/29 від 24.11.2011 «Про продаж земельних ділянок громадянам, юридичним особам та внесення змін до рішень міської ради».

3. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.08.2009 відмовлено у відкритті провадження з підстав належності спору до цивільної юрисдикції.

4. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2012 скасовано ухвалу про відмову у відкритті провадження, справу направлено для продовження розгляду.

5. Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.09.2015, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017, позов задоволено.

6. 07.12.2017 ОСОБА_1 , як особа, що подавала апеляційну скаргу подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу на рішення судів першої та апеляційної інстанції. Просить їх скасувати, прийняти нове рішення про відмову в позові.

7. Ухвалою від 07.12.2017 Вищий адміністративний суд України відкрив касаційне провадження.

8. У зв`язку з ліквідацією Вищого адміністративного суду України справу було передано на розгляд до Верховного Суду.

9. Інших клопотань чи заперечень на касаційну скаргу від учасників справи до суду не надходило.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

10. 23.06.1989 рішенням Миколаївської міської ради №214 «Про відвід земельних ділянок для будівництва індивідуальних жилих будинків, закріплення територій за домоволодіннями, надання у тимчасове користування земельних ділянок» відведено земельні ділянки: ОСОБА_3 - площею 500 кв. АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 - площею 500 кв.

АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 було відведено в натурі земельну ділянку, що підтверджено актом від 15.03.1990.

12. 30.05.1990 на підставі нотаріально посвідченого договору від 25.10.1990 за № 2-4416 ОСОБА_3 надано у безоплатне користування земельну ділянку площею 500 кв. м., що знаходиться у

АДРЕСА_3 . У 1993 році ОСОБА_3 вирішив продати свій будинок разом з прилеглою територією та отримав від виконавчого комітету Центральної районної ради витяг з рішення № 73 від 23.04.1993 «Про продаж недобудованого жилого будинку» з дозволом на продаж. У пункті 1 цього рішення вказано адресу недобудованого будинку - АДРЕСА_20.

14 . 03.06.1993 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_5 придбав у власність незакінчений будівництвом будинок із земельною ділянкою, що знаходиться провулок АДРЕСА_5 . У цьому договорі зазначено, що цей будинок належить ОСОБА_3 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки, що посвідчений нотаріально 25.10.1990 за №2-4416, зареєстрованого в Миколаївському БТІ 02.11.1990 за № 70, є невід`ємною частиною цього договору.

15. Рішенням Миколаївської міської ради від 01.03.1996 № 61 ОСОБА_5 було передано у приватну власність додаткову земельну ділянку площею 61 кв.м., тобто загальна площа земельної ділянки становила 561 кв.м.

16. На підставі акту прийнято в експлуатацію індивідуальний будинок, що знаходиться за адресою провулок

АДРЕСА_6 . Згідно з державним актом 03.04.1996 земельна ділянка площею 561 кв.м., що знаходиться за адресою провулок АДРЕСА_5 на праві власності належить ОСОБА_5

18. 29.11.2002 на підставі нотаріального посвідченого договору ОСОБА_5 (продавець) відчужив ОСОБА_2 (покупець) житловий будинок АДРЕСА_5 , на земельній ділянці площею 561 кв.м.

19. 26.10.2010 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_5 (продавець) продав ОСОБА_2 (покупець) земельну ділянку, площею 561 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_5 , про що видано відповідний Витяг з Державного реєстру правочинів.

20. Згідно з Витягом з Державного реєстру правочинів земельна ділянка (кадастровий номер :15:025:0025), площею 561 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_5 , належить ОСОБА_2 .

21. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.10.1993 ОСОБА_4 (продавець) продав ОСОБА_6 (покупець) земельну ділянку площею 500 кв.м., що знаходиться за адресою

АДРЕСА_7 . Земельна ділянка належить продавцю на підставі рішення Миколаївської міської ради від 23.06.1989 № 214 та на підставі Державного акту про право приватної власності на землю від 12.02.1993. В Державному акті не вказано адресу земельної ділянки, є лише опис меж.

23. ОСОБА_7 отримав Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку від 02.06.1994 № 814, площею 500 кв.м.. Адреса ділянки не вказана, проте зазначено, що така межує по лінії від А до Б з ділянкою № АДРЕСА_1 лінії від В до Г з ділянкою по провулку

АДРЕСА_8 . 16.03.2004 між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,05 га, що знаходиться за адресою

АДРЕСА_9 . Рішенням Миколаївської міської ради від 04.09.2009 № 36/60 надано ОСОБА_1 в оренду на 25 років земельну ділянку площею 755 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_5 . На підставі цього рішення було укладено нотаріально посвідчений договір оренди землі, зареєстрований 06.11.2009.

26. Згідно з Державним актом земельна ділянка площею 0,0755 га, кадастровий номер :15:019:0007, у АДРЕСА_5 , належить на праві власності ОСОБА_1 .

27. Листом від 12.11.2010 № 01-2197 Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради рекомендувало раді винести на розгляд сесії питання про скасування п. 3, 3.1, 3.2, 3.3 рішення Миколаївської міської ради від 04.09.2009 № 36/60 про відведення ОСОБА_1 земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_10 , оскільки вона відведена у власність ОСОБА_4 , потім продана ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . У листі також йдеться, що така ситуація склалась внаслідок того, що державні акти видані ОСОБА_3 по АДРЕСА_22 за затвердженим генпланом, а ОСОБА_4 за незатвердженим генпланом також по АДРЕСА_21. 28 . У листі від 08.12.2010 Миколаївська міська рада повідомила ОСОБА_2 про те, що підстав для скасування рішення від 04.09.2009 № 36/60 немає, оскільки ОСОБА_4 видано державний акт на земельну ділянку без зазначення її адреси. Згідно з описом її меж можна зробити висновок, що його видано на земельну ділянку НОМЕР_1 Згодом ця ділянка була продана ОСОБА_7 . Проте в Державному акті про право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку також не вказано адресу. Таким чином, на земельну ділянку по АДРЕСА_3 державний акт на право приватної власності не видавався, не зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю. Зазначена ділянка знаходилась в землях запасу міста.

29. Розпорядженням від 05.11.2010 № 774-р виконкомом Миколаївської міської ради надано дозвіл ОСОБА_1 на будівництво житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_10 згідно з узгодженим проектом.

30. На підставі службової записки міського голови Миколаївської міської ради від 05.11.2011 №12387/510-14-03, внесеної на розгляд голові адміністрації центрального району, зобов`язано скасувати розпорядження від 05.11.2010 № 774-р, оскільки зазначена земельна ділянка належить ОСОБА_2 .

31. 24.11.2011 Миколаївська міська рада прийняла рішення № 11/29 «Про продаж земельних ділянок громадянам, юридичним особам та внесення змін до рішень міської ради», зокрема пунктом 8 якого вирішено продати ОСОБА_1 земельну ділянку площею 755 кв.м для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по

АДРЕСА_12 . Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 338-340 від 29.04.2015, частина земельної ділянки площею 755 кв.м., яка надана ОСОБА_1 , а саме 500 кв.м., належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 16.03.2004, укладеного з ОСОБА_7 , а саме земельна ділянка у АДРЕСА_22 (це стара адреса), нова АДРЕСА_22.

ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

33. Позивач вимоги обґрунтовував тим, що приймаючи оскаржувані рішення про відчуження земельної ділянки по АДРЕСА_10 , відповідач розпорядився належною йому на праві власності земельною ділянкою, яка первинно належала ОСОБА_4 , а згодом ОСОБА_7 , який і відчужив її ОСОБА_2 . Внаслідок зміни адрес тепер існує дві різні земельні ділянки (стара адреса АДРЕСА_5 та стара адреса АДРЕСА_5 ) з різною площею, але за однією адресою провулок АДРЕСА_5 , що належать одному власнику ОСОБА_2 .

34. Пояснював, що так склалось в результаті того, що державні акти видані ОСОБА_3 по АДРЕСА_22 за затвердженим генпланом, а ОСОБА_4 - за незатвердженим генпланом також по АДРЕСА_22. Потім генплан було відкореговано і нумерацію індивідуальної забудови змінено зліва направо.

35. Крім того, у рішенні № 73 від 23.04.1993 «Про продаж недобудованого жилого будинку» з дозволом на продаж, помилково було зазначено адресу недобудованого будинку - АДРЕСА_5 , замість правильного провулок АДРЕСА_1 .

36 . Вважає, що ОСОБА_1 , який є власником житлового будинку у провулку АДРЕСА_8 , претендує на земельну ділянку, яка знаходиться не в близькості до його будинку, а на земельну ділянку, яка знаходиться через одну земельну ділянку від нього і значиться за іншою адресою.

37. ОСОБА_1 проти позову заперечував. Стверджував, що ОСОБА_2 вже заявляв у цивільній справі №1423/20100/2012 вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, скасування рішень органу місцевого самоврядування та державного акту. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.02.2013, що набрало законної сили, встановлено: на підставі Державного акту за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку 0,0755 га, АДРЕСА_8; право власності на земельну ділянку площею 561 кв. м . у АДРЕСА_9 зареєстровано, проте дані про реєстрацію права власності на земельну ділянку у АДРЕСА_22 взагалі відсутні, що свідчить про відсутність зареєстрованого права власності ОСОБА_2 на належні йому земельні ділянки. Земельна ділянка відводилась ОСОБА_1 за рахунок земель міста ,не наданих у користування, та із земель домоволодіння по провулку АДРЕСА_10 .

ІV. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

38. Скасовуючи пункт 3 рішення Миколаївської міської Ради №36/60 від 04.09.2009 "Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному району міста Миколаєва» та пункт 8 рішення Миколаївської міської Ради № 11/29 від 24.11.2011 "Про продаж земельних ділянок громадянам, юридичним особам та внесення змін до рішень міської ради", суди виходили з того, що відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи на час прийняття оскаржуваних рішень вказана у них земельна ділянка (під час прийняття рішень вона мала адресу: АДРЕСА_8) перебувала у власності позивача. Тому міська рада не мала права передавати в оренду, продавати земельну ділянку, що належала позивачеві на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

39. Також суди не взяли до уваги посилання ОСОБА_1 на судові рішення у цивільній справі, оскільки у цій справі судова експертиза не проводилась.

V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

40. ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначив, що суди не взяли до уваги, що доводи ОСОБА_2 вже були предметом судового розгляду у цивільній справі №1423/20100/2012 та не знайшли свого підтвердження. Судова будівельно-технічна експертиза проведена за відсутності питань, які міг би поставити ОСОБА_1 , оскільки його не було залучено до участі у справі.

41. Заперечень на касаційну скаргу не подано.

VІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

42. Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

(а) щодо юрисдикції

43. Верховний Суд розглядав справи, в яких, як і у цій справі, стояло питання про скасування актів індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, на підставі якого виникло право власності на об`єкт нерухомості.

44. Рішення органу місцевого самоврядування про надання третій особі у власність земельної ділянки є ненормативним актом суб`єкта владних повноважень, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. У такому випадку захист порушеного, на думку позивача, права, з огляду на суб`єктний склад сторін, має вирішуватися за нормами цивільного судочинства.

45. Оскільки спірні правовідносини пов`язані із захистом порушеного, на думку позивача, права власності на земельну ділянку та будинок, на якій він знаходиться, власником яких на теперішній час є третя особа, Велика Палата Верховного Суду у подібній справі дійшла висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України. Зазначена правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 та 18 квітня, 03 жовтня 2018 року у справах № 761/33504/14-а, № 802/950/17-а та № 2-а-299/10 відповідно.

46. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 354 КАС України порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

47. Отже, скасування судових рішень та закриття провадження у справі, яка розглянута з порушенням предметної юрисдикції, незалежно від доводів касаційної скарги, має законні підстави, оскільки це прямо передбачено законом. Однак це правило не може вважатися безумовним.

48. Верховний Суд вже висловлював позицію щодо неможливості скасування рішень, що набрали законної сили, з мотивів порушення лише юрисдикції, якщо юрисдикцій спір вже було вирішено судом.

49. Зокрема, у постанові від 05.09.2018 у справі №1107/58/12 Верховний Суд, з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сутяжник проти Росії» (заява № 8269/02) зазначив:

«…55. Звертаючись до Верховного Суду із касаційними скаргами по суті спору, у сторін такого провадження виникають легітимні сподівання, що Верховним Судом буде постановлено остаточне рішення у справі. В тих випадках, коли є підстави для скасування рішень судів попередніх інстанцій лише з формальних підстав, зокрема і тих, що пов`язані із юрисдикцією, у Верховного Суду відсутні підстави для їх скасування в силу того, що такі дії призводять до порушення міжнародних зобов`язань, взятих на себе державою Україна.

56. Застосовуючи ці підходи ЄСПЛ до справи, що розглядається, Суд бере до уваги, що:

- спір стосується виключно сторін та третьої особи і не має впливу на права, свободи чи інтереси інших осіб;

- спір вирішено по суті у 2014-му році (більш як 4 роки назад) і рішення набрало законної сили;

- питання щодо юрисдикції вже вирішувалося і Вищий адміністративний суд України, ухвала якого була обов`язковою для виконання учасниками справи та судами, визначив, що справа належить до адміністративної юрисдикції;

- порушення юрисдикції не призвело до неправильного застосування норм матеріального права та неправильного вирішення спору по суті.

З огляду на це, оцінюючи баланс між суспільним інтересом у забезпеченні розгляду справи судами відповідно до їхньої юрисдикції з одного боку, і суспільним інтересом у забезпеченні правової визначеності, обов`язковості судових рішень з другого боку, Суд не знаходить нагальної соціальної необхідності, яка могла б виправдати відступ від принципу правової визначеності.

У контексті обставин справи Суд дійшов висновку, що розгляд справи адміністративними судами з порушенням юрисдикції є формальним порушення, яке, само по собі, не може бути підставою для скасування рішення та закриття провадження у справі.

Враховуючи наведене, Суд вважає за необхідне розглядати касаційну скаргу по суті».

50. Згодом такий підхід було підтримано Верховним Судом у справах № 815/2550/15 (постанова від 13.02.2019 - п. 27-38), № 804/7591/15 (постанова від 21.08.2019 - п. 35-38), №826/6879/16 (постанова від 12.09.2019, п. 40).

51. У постанові від 12.09.2019 у справі №826/6879/16 Верховний Суд досліджував застосування положень КАС України в умовах конкуренції правових норм: з одного боку, щодо обов`язковості до виконання судового рішення, що набрало законної сили (ч. 2 ст. 14 КАС України) і, з другого боку, щодо обов`язковості скасування судового рішення, що ухвалено з порушенням предметної юрисдикції (абз. 2 ч. 1 ст. 354 КАС України).

52. У цій справі Верховний Суд дійшов висновків:

«…. недотримання державою вимоги ч. 1 ст. 6 Конвенції щодо права на справедливий розгляд справи «судом, встановленим законом», не може тлумачитися як таке, що вимагає скасування судового рішення і закриття провадження у справі, якщо порушено імперативні вимоги закону щодо юрисдикції суду.

54. Відтак, скасування судового рішення з мотивів порушення юрисдикції всупереч волі особи, яка була учасником провадження, не забезпечує право людини на справедливий суд. Цей висновок стає очевидним, якщо юрисдикційний спір попередньо було вирішено судом і сторони не скаржаться на вирішення справи неповноваженим судом.

55. З огляду на пріоритет прав людини та необхідність забезпечення їх ефективного захисту, Суд вважає, що під час розв`язання конкуренції правових норм ч. 2 ст. 14 і абз. 2 ч. 1 ст. 354 КАС України, перевагу слід надавати конституційному принципу обов`язковості судового рішення. Суспільний інтерес, що полягає у дотриманні судової юрисдикції, не може превалювати над інтересом забезпечення обов`язковості судового рішення.

56. В контексті обставин цієї справи це означає, що не можна скасовувати оскаржувані судові рішення через порушення юрисдикції, оскільки юрисдикційний спір вже було вирішено судовим рішенням раніше, на стадії відкриття провадження в адміністративній справі. (п. 53-54).

53. Застосовуючи ці підходи до справи, що розглядається, Суд бере до уваги, що:

- спір стосується виключно сторін та третьої особи і не має впливу на права, свободи чи інтереси інших осіб;

- у цій справі юрисдикційний спір вже вирішувався судами. Зокрема, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.08.2009 відмовлено у відкритті провадження з підстав належності спору до цивільної юрисдикції, а ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2012 скасовано ухвалу про відмову у відкритті провадження, а справу направлено для продовження розгляду;

- справа розглядається судами з 2011 року;

- серед доводів касаційної скарги немає посилання на порушення юрисдикції.

54. З огляду на це, оцінюючи баланс між суспільним інтересом у забезпеченні розгляду справи судами відповідно до їхньої юрисдикції з одного боку, і суспільним інтересом у забезпеченні правової визначеності, обов`язковості судових рішень з другого боку, Суд не знаходить нагальної соціальної необхідності, яка могла б виправдати відступ від принципу правової визначеності.

55. У контексті обставин справи Суд дійшов висновку, що розгляд справи адміністративними судами з порушенням юрисдикції є формальним порушення, яке, само по собі, не може бути підставою для скасування рішення та закриття провадження у справі.

56. Враховуючи наведене, Суд вважає за необхідне розглядати касаційну скаргу по суті.

(б) щодо суті

57. Предметом спору є правомірність рішення міської ради від 04.09.2009 № 36/60, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 в оренду земельної ділянки площею 755 кв.м, з віднесенням її до земель індивідуального житлового будівництва, за рахунок земель домоволодіння АДРЕСА_10 , для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_10 , затверджено проект землеустрою та надано її в оренду, а також рішення від 24.11.2011 № 11/29 про продаж ОСОБА_1 даної земельної ділянки.

58. Перед судами попередніх інстанцій постало питання чи дійсно оскаржувані позивачем рішення мали наслідком відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 .

59. Вирішуючи спір, суди дійшли висновку, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження, оскільки обставини, на які він покликався, були предметом дослідження судової будівельно-технічної експертизи.

60. Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.

61. Оскільки обставини справи у зв`язку із зміною адрес є специфічними, для з`ясування фактичних обставин, що мають значення для справи, було призначено судову експертизу.

62. З метою усунення сумнівів про те чи перетинаються земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , експерту було поставлено питання про те, як вони розташовані на місцевості.

63. Експертом з`ясовано, що межі земельної ділянки, яка належала ОСОБА_7 не співпадають ні по довжині, ні по конфігурації з межами даної земельної ділянки згідно з генеральним планом індивідуальної забудови по АДРЕСА_23 погодженого головним архітектором міста. Межі земельної ділянки 755 кв.м. повністю співпадають в частці 500 кв.м. з фактичними межами земельної ділянки ОСОБА_7 , яка на підставі договору купівлі-продажу від 16.03.2004 продана ОСОБА_2 .

64. Скаржник посилається на те, що він не брав участі у розгляді справи в суді першої інстанції. Проте колегія суддів не вважає такий аргумент достатнім для неврахування зазначеного висновку експерта, оскільки скаржник брав участь в суді апеляційної інстанції, а отже, не був позбавлений можливості доводити перед судом, що рішення суду ґрунтується на недоведених обставинах, клопотати про проведення повторної експертизи. Нових і доречних аргументів, які б ставили під сумнів висновок експерта, ОСОБА_1 не наводить.

65. Твердження скаржника про те, що дані про право власності на земельну ділянку № АДРЕСА_5 відсутні, що свідчить про відсутність у ОСОБА_2 права власності на неї, колегія суддів відхиляє.

66. Матеріалами справи доведено, що згідно з державним актом 03.04.1996 земельна ділянка площею 561 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_5 на праві власності належала ОСОБА_5 . Крім того, ОСОБА_7 отримав Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку від 02.06.1994 № 814, площею 500 кв.м. Адреса ділянки не вказана, проте зазначено, що вона межує по лінії від А до Б з ділянкою № АДРЕСА_5 , а по лінії від В до Г з ділянкою по АДРЕСА_8. 67 . Те, що адреса земельної ділянки в Державному акті від 02.06.1994 № 814 не зазначена, не свідчить про неможливість її ідентифікації та відсутність власника, оскільки наявні рішення міської ради, нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу, а її межі дозволяють встановити її місце знаходження.

68. Отже, позивач набув право власності на спірну земельну ділянку до відведення її ОСОБА_1 .

69. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

70. Розпорядившись земельною ділянкою, площа якої значною мірою збігається з площею земельної ділянки, належної на праві власності ОСОБА_2 , міська рада порушила право власності ОСОБА_2

71. Оскільки ОСОБА_2 набув право на цю земельну ділянку у встановленому законом порядку, то воно підлягає захисту шляхом визнання протиправним та скасування рішень, які порушують це право - пункту 3 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/60 від 04.09.2009 «Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному району міста Миколаєва» та пункту 8 рішення Миколаївської міської ради №11/29 від 24.11.2011 «Про продаж земельних ділянок громадянам, юридичним особам та внесення змін до рішень міської ради».

72. Скаржник покликається на те, що земельна ділянка, площею 755 кв.м. по провулку АДРЕСА_10 в м. Миколаєві була виділена ОСОБА_1 за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, обмеження відносно якої були відсутні. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.02.2013 у цивільній справі №1423/20100/2012, що набрало законної сили, в позові ОСОБА_1 про визнання права власності відмовлено, право власності набуто ним на підставі договору купівлі-продажу 22.12.2011, тобто до звернення до суду з даним позовом, а законом не передбачено повторне визнання в судовому порядку вже існуючого у особи права власності.

73. Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України (у редакції, що діяла на час розгляду справи) обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

74. Суд звертає увагу, що у справі №1423/20100/2012 суди не досліджували місце розташування та перетин меж земель міста, за рахунок яких ОСОБА_1 було відведено землю, та межі сусідніх земельних ділянок. З огляду на це, суди обґрунтовано не обмежилися висновками суду, наведеними у рішенні Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.02.2013, а досліджували обставини справи та робили власні висновки по суті.

75. Враховуючи наведене, Суд дійшов висновку, що по суті суди правильно вирішили спір, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

76. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст. 328, 342, 343, 349, 350, 355, 356 КАС України, Суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. У задоволенні касаційної скарги відмовити.

2. Постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 27.01.2020.

Суддя-доповідач Кравчук В.М.

Суддя Єзеров А.А.

Суддя Стародуб О.П.