Справа № 240/3122/19
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/3122/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Попова О.Г.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

22 січня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Іваненко Т.В. Сторчака В. Ю. ,

за участю: секретаря судового засідання: Шпикуляка Ю.В.

представника позивача: Сохацького А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ" на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ" до Управління Держпраці у Житомирській області про визнання неправомірними дій та скасування постанови про накладення штрафу,

В С Т А Н О В И В :
В березні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ" (далі ТОВ "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ") звернулося до суду з позовом до Управління Держпраці у Житомирській області (далі Управління Держпраці), у якому просило визнати неправомірними дії заступника начальника Управління Держпраці у Житомирській області Возної С.В. щодо притягнення ТОВ "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ" до відповідальності та скасувати постанову про накладення штрафу №ЖИ53/ЖТО381/94/АВ/П/ВЗ-ФС від 01 березня 2019 року в розмірі 125 190,00 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 10.07.2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що при здійсненні заходів державного нагляду відповідач вийшов за межі предмету перевірки під час інспекційного відвідування, оскільки згідно Направлення на проведення заходу державного контролю від 04.02.2019 №220/04 предметом перевірки було додержання законодавства про працю в частині гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків на підставі двох звернень працівників про порушення стосовно них законодавства про працю, однак посадовими особами відповідача зафіксовано порушення щодо трьох працівників.

Скаржник просив звернути увагу, що інспектором під час інспекційного відвідування досліджував питання, яке вже було предметом розгляду в суді.

Апелянт також вказав, що акт інспекційного відвідування не є документом на підставі якого можна винести постанову про накладення штрафу. Крім того, складанням інспектором в один день акта та припису, порушено право підприємства на подання заперечення на акт.

Також, на переконання відповідача, до осіб які поступили на військову службу по контракту поширюються гарантії Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" відповідно до якого держава самостійно гарантує таким військовослужбовцям виплату грошового забезпечення.

В судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час, та місце апеляційного розгляду справи, повноважного представника в судове засідання не направив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що в січні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ім`я начальника Управління Держпраці подано заяви, в яких останні повідомили, що були прийняті на військову службу за контрактом та в подальшому звільнені з ТОВ "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ" за пунктом 3 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, чим було порушено їх права, у зв`язку з чим просили здійснити перевірку ТОВ "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ" з питань законності та правомірності звільнення.

04 лютого 2019 року начальником Управління Держпраці винесено наказ №252 "Про проведення заходу державного контролю у Товариство з обмеженою відповідальністю "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ".

На підставі наказу від 04.02.2019 №252 та направлення на проведення заходу державного контролю від 04.02.2019 №220/04 посадовими особами Управління у період з 07.02.2019 по 08.02.2019 року проведено позаплановий захід державного контролю у формі інспекційного відвідування ТОВ "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ" з питань додержання законодавства про працю в частині гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

За результатами інспекційного відвідування складено акт інспекційного відвідування юридичної особи №ЖТ0381/94/АВ від 08.02.2019, яким зафіксовано порушення ТОВ "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ" вимог ч.3 ст.119 КЗпП України в частині не збереження місця роботи, посади та середнього заробітку на підприємстві за працівниками призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Правопорушення встановлено відносно працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .

Так, за змістом розділом ІІІ акту, в ході здійснення заходу державного контролю було виявлено наступне:

-громадянин ОСОБА_2 уклав контракт на проходження служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 1 рік, який набрав чинності 16 жовтня 2018 року, у відповідності до наказу №3534-к/тр від 19 грудня 2018 року звільнений з роботи згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України;

-громадянин ОСОБА_3 уклав контракт на проходження служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 5 років, який набрав чинності 10 жовтня 2017 року, у відповідності до наказу №2001-к/тр від 22 листопада 2017 року звільнений з роботи згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України;

-громадянин ОСОБА_1 уклав контракт на проходження служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 5 років, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, у відповідності до наказу №2115-к/тр від 20 грудня 2017 року звільнений з роботи згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

08.02.2019 інспекором Управлінням Держпраці Феськовою Н.В. винесено припис про усунення виявлених порушень № ЖТ0381/94/АВ/П, яким зобов`язано ТОВ "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ" усунути виявлені порушення ч. 3 ст. 119 КЗпП України до 28.02.2019.

18.02.2019 позивачем направлено на адресу відповідача письмові пояснення (зауваження) вих. №550 від 18 лютого 2019 року до акту інспекційного відвідування від 08 лютого 2019 року №ЖТ0381/94/АВ, а 25.02.2019 скаргу за вих.№621, за результатами розгляду якої надано відповідь від 01.03.2019 № 1086 про відсутність порушень у діях посадових осіб Управління.

15.02.2019 позивачу направлено повідомлення №873 про розгляд 01.03.2019 об 11:30 справи про накладення штрафу, яке згідно відмітки позивача отримане останнім 20.02.2019 (вх. №263).

Постановою про накладення штрафу уповноваженими особами від 01 березня 2019 року №ЖИ53/ЖТ0381/94/АВ/П/ВЗ-ФС, за результатами розгляду справи про накладення штрафу та на підставі акту інспекційного відвідування від 08 лютого 2019 року №ЖТ0381/94/АВ, за порушення частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України в частині незбереження місця роботи, посади та середнього заробітку на підприємстві за працівниками призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, на ТОВ "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ" накладено штраф у розмірі 125 190 грн.

Вищезазначене слугувало підставою для звернення позивача до суду із вказаним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України, а тому є такою, що відповідає критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України врегульовано, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

За змістом статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

За правилами частин першої та другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України "Про оборону України", Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Законом України "Про військовий обов`язок та військову службу", Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Указами Президента України та іншими підзаконними актами, які застосовуються в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Статтею 3 Закону України "Про оборону України" регламентовано, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

В абзаці 11 статті 1 Закону України "Про оборону України" зазначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За визначеннями наведеними в статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію":

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій;

мобілізація-комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію").

Згідно Положень статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Частиною першою та другою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Приписами частини першої статті 19 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт на проходження військової служби (частина друга статті 19 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу").

Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом (частина четверта статті 19 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу").

Частиною другою статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" унормовано, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що за працівниками, призваними на військову службу на особливий період під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Так, в Україні оголошено та проведено у декілька етапів часткову мобілізацію, зокрема на підставі Указів Президента України "Про часткову мобілізацію": від 17.03.2014 № 303/2014, починаючи з 18.02.2014 по 02.05.2014; від 06.05.2014 № 454/2014, починаючи з 07.05.2014 по 20.06.2014; від 21.07.2014 № 607/2014, починаючи з 24.07.2014 по 06.09.2014, від 14.01.2015 № 15/2015, починаючи з 20.01.2015 у три черги протягом 210 діб по 17.08.2015.

При цьому, з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17.03.2014) відповідно до положень Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" законодавець пов`язує настання особливого періоду. При цьому, сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації, у свою чергу, не є самостійною підставою для припинення особливого періоду та в проміжках між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.

В той же час, укази Президента України, які позивач вважає указами щодо визначення тривалості особливого періоду, мали іншу мету - звільнення у запас військовослужбовців за призовом під час попередніх хвиль мобілізації. Тобто, вказані укази не стосуються осіб, що проходять службу за контрактом та не можуть розглядатися як такі, що завершують дію особливого періоду.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України" від 01.03.2014, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02.03.2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Як випливає зі змісту частини третьої статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Тобто, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію, яка включає не лише процес призову громадян на військову службу з метою виконання ними свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а й передбачає здійснення комплексу відповідних заходів, спрямованих на забезпечення функціонування країни у особливий період.

Таким чином, помилковими доводи позивача, що із закінченням мобілізації закінчився особливий період, і функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, Збройних Сил України та інших військових формувань відбувається в умовах мирного часу, а також відпала потреба у виконані громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицію Верховного Суду, висловленою у постанові від 22 жовтня 2019 року у справі №812/204/18.

З доказів, наявних в матеріалах справи встановлено та не заперечувалось представником позивача під час апеляційного розгляду справи, наступне.

На підставі наказу командира повітряного командування "Центр"-заступника командувача повітряних сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 16.10.2018 № 121 з лейтенантом ОСОБА_2 укладено контракт строком на 1 рік. Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу укладений між Міністерством оборони України в особі ТВО командира військової частини НОМЕР_1 та громадянином України ОСОБА_2 набрав чинності з 16.10.2018.

Між Міністерством оборони України та ОСОБА_3 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу на 5 років. Наказом Командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 10.12.2017 № 105 молодшого лейтенанта запасу ОСОБА_3 призначеного наказом Командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 14 серпня 2017 року № 47 на посаду начальника зв`язку командира взводу управління командира дивізіону зенітного ракетно артилерійського дивізіону, з 10 жовтня 2017 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.

Крім того, між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу на 5 років. Наказом Командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 15.12.2017 № 272 капітана запасу ОСОБА_1 , призначеного наказом Міністра оборони України від 30.11.2017 № 868 старшим помічником начальника організаційно планового відділу, ВОС-5213003, який прибув із Житомирського ОМВК м. Житомира, для подальшого проходження військової служби за контрактом, з 15 грудня 2017 року зараховано до списків особового складу частини.

Отже, з вищевказаними працівниками позивача контракти про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу були укладені під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, а тому на них поширюються гарантії щодо збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, встановлені статтею 119 КЗпП України, частиною другою статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

З огляду на зазначене, у позивача в силу вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України були відсутні підстави для видання наказів про звільнення громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В той же час судом встановлено, що зв`язку із укладенням контрактів про проходження військової служби вищевказаних осіб, Наказами ТОВ "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ" про припинення трудових договорів (контрактів) № 2001-к/тр від 22.11.2017, № 2115-к/тр від 19.12.2017, № 3534-к/тр від 18.12.2018, останніх звільнено згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України (вступ працівника на військову службу).

Враховуючи фактичні обставини, зокрема, звільнення зазначених вище працівників на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що звільнення відбулось з порушенням трудового законодавства.

Слід зазначити, що припис № ЖТ0381/94/АВ/П, яким ТОВ "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ" зобов`язано усунути порушення законодавства, за які на останнього постановою №ЖИ53/ЖТО381/94/АВ/П/ВЗ-ФС, що є предметом спору у даній справі, накладено штраф, оскаржувався позивачем в судовому порядку (справа № 240/1686/19) та визнаний судом таким, що прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законом.

Аналізуючи доводи апелянта стосовно того, що при перевірці Товариства відповідач вийшов за межі предмету перевірки, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ст.1 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

У п.1 положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96 визначено, що Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Отже повноваження щодо реалізації державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю покладені на Державну службу України реалізуються як безпосередньо Держпраці, так і її територіальними органами, одним з яких є Управління Держпраці у Житомирській області.

Постановою Кабінету Міністрів від 26.04.2017 № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та ст. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»» (далі - Порядок № 295) визначено порядок-процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю.

Відповідно до п. 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 26.04.2017 року № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» інспекційні відвідування проводяться зокрема: за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю; за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

Рішення про доцільність проведення відповідних заходів з підстав, визначених підпунктами 5-7 цього пункту та пунктом 31 цього Порядку, приймає керівник органу контролю, його заступник.

Інспекційне відвідування або рішення інспектора праці про відвідування роботодавця, передбачене пунктом 33 цього Порядку, підлягає повідомній реєстрації Держпраці чи її територіальним органом до початку його проведення.

З матеріалів справи встановлено, що підставою для проведення контрольного заходу у позивача слугував наказ Управління Держпраці у Житомирській області від 04.02.2019 №252, прийнятий за результатами звернення працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю.

В той же час, предметом перевірки позивача було дотримання вимог законодавства про працю в частині гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

Вказане питання було зазначене і у направленні на проведення заходу державного контролю.

Таким чином, колегія суддів вважає доводи позивача про вихід відповідачем за межі перевірки є необґрунтованими.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі №824/238/19-а.

Також, як на підставу скасування оскаржуваного рішення позивач зазначає, що Управлінням проведено повторний захід державного нагляду в лютому 2019 року за тим самим фактом, що й у січні 2018року.

Надаючи оцінку даним твердженням позивача, колегія суддів вказує на таке.

Згідно вимог ст. 16 Конвенції Міжнародної організації праці N81 1947 року Про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованої Законом N 1985- IV ( 1985-15 ) від 08.09.2004 інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.

З матеріалів справи (копії припису від 11.01.2018 та ухвали суду від 19.03.2018 у справі №806/674/18) слідує, що у січні 2018 року інспекторами праці було здійснено інспекційне відвідування позивача з питань додержання законодавства про працю, за результатами якого винесено припис 06-03-044/0001-0001 від 11.01.2018, який в подальшому скасований начальником управління Держпраці в зв`язку з укладенням мирової угоди.

В той же час, у справі відсутні докази на підтвердження того, що предметом інспекційного відвідування, проведеного відповідачем у січні 2018 року, були ті ж підстави, що зазначені в наказі від 04.02.2019 №252.

Тобто, з урахуванням вказаних обставин, колегія суддів вважає, що в даному випадку "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ" не доведено, і не слідує з матеріалів справи, що управлінням Держпраці проводився аналогічний повторний захід контролю.

Відносно посилань скаржника на те, що частиною 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509 не передбачено накладення штрафу на підставі акта про виявлення під час інспекційного відвідування суб`єкта господарювання, колегія суддів вказує на слідуюче.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою-сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" визначений Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України

від 17 липня 2013 р. № 509.

26.04.2017 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин).

Проте, у зв`язку з набранням чинності Порядку №295, законодавцем не було внесено зміни до Порядку №509 в частині перейменування назви заходу контролю органів Держпраці, а саме перейменування такого заходу як перевірка на інспекційне відвідування.

В той же час, колегія суддів зауважує, що на зміст застосування правової норми (абз.4 п.2 Порядку №509) зміна назви контрольного заходу не впливає, оскільки перевірка та інспекційне відвідування ( в даному випадку) - це тотожні терміни.

Особливістю інспекційного відвідування є лише те, що захід контролю під такою назвою застосовується виключно органами Держпраці.

Такий контрольний захід як перевірка перейменовано в інспекційне відвідування з метою приведення законодавства про працю до міжнародних правових норм.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу позивача, що у разі, коли суб`єкт господарювання вбачає процесуальні порушення при здійсненні контролюючим органом контрольно- наглядового заходу, він може скористатися своїми правами, визначеними ст.10 Закону №877 та п.14 Порядку №295 і не допустити перевіряючого до здійснення такого заходу.

Подібна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №804/2172/15 та від 27 листопада 2019 року у справі №160/1934/19.

Як встановлено під час апеляційного розгляду справи, інспектор праці був допущений до проведення інспекційного відвідування й отримав від позивача всі запитуванні документи для виконання своїх контрольних повноважень.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

З урахуванням вищезазначених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова винесена відповідачем відповідно до своїх повноважень та в межах норм чинного законодавства, а тому підстави для її скасування відсутні.

При цьому, апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені ст. 317 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню, оскільки доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.2, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Кромберг Енд Шуберт Україна ЖУ" залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі 27 січня 2020 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Іваненко Т.В. Сторчак В. Ю.