Справа № 360/5481/19
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2020-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

24 січня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/5481/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Пляшкова К.О., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправними та скасування наказів від 30.12.2015 № 311, від 14.01.2016 № 7 о/с в частині звільнення, поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 27 грудня 2019 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - відповідач, ГУНП в Луганській області), в якому позивач просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Луганській області від 30.12.2015 № 311 в частині звільнення позивача з лав Національної поліції;

2) визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Луганській області від 14.01.2016 № 7 о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції;

3) поновити позивача на посаді начальника ізолятора тимчасового тримання Міловського ВП ГУНП в Луганській області.

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом.

Ухвалою від 02 січня 2020 року визнано неповажними підстави, зазначені позивачем в заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду, позовну заяву залишено без руху, запропоновано позивачу протягом десяти календарних днів з дня отримання даної ухвали надати суду обґрунтоване клопотання про поновлення строку на звернення до адміністративного суду разом з відповідними доказами.

Від позивача 20 січня 2020 року надійшло клопотання від 15 січня 2020 року без номеру про поновлення строку звернення до суду, в обґрунтування якого зазначено, що 21 грудня 2015 року його звільнили зі служби в Національній поліції після ознайомлення з витягом з наказу ГУНП в Луганській області від 21 грудня 2015 року № 49 о/с, виданого на підставі наказу ГУНП в Луганській області від 25 листопада 2015 року № 100 «Про покарання окремих працівників поліції Міловського ВП ГУНП», з яким позивача не ознайомили.

Позивача 28 грудня 2015 року ознайомили з витягом з наказу ГУНП в Луганській області від 23 грудня 2015 року № 85 о/с, яким скасовано наказ ГУНП в Луганській області від 21 грудня 2015 року № 49 о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції.

Позивача 14 січня 2016 року ознайомили з новим витягом з наказу ГУНП в Луганській області від 14 січня 2016 року № 7 о/с та звільнили зі служби в поліції на підставі вже нового наказу від 30 грудня 2015 року № 311, з яким позивача не ознайомили, не зважаючи на його численні письмові та усні звернення. Трудову книжку не видали.

За захистом порушених прав позивач 05 липня 2017 року звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до ГУНП в Луганській області з вимогою про стягнення з відповідала середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного із затриманням видачі трудової книжки. Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року, у справі № 812/973/17 стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки з 15 січня 2016 року по 09 травня 2019 року.

Поштовим відправленням позивачем 06 грудня 2019 року отримано постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року.

Після отримання постанови Першого апеляційного адміністративного суду, позивачем в місячний строк з дня отримання судового рішення складено та подано до суду адміністративний позов про визнання протиправними наказів ГУНП в Луганській області про звільнення позивача зі служби в поліції, їх скасування та поновлення на роботі.

Таким чином, оскільки рішення суду, яким встановлено, що трудову книжку позивач у день свого звільнення не отримав, а отримав лише 10 травня 2019 року, набрало законної сили 26 листопада 2019 року, а повний текст виготовлено 02 грудня 2019 року, то до суду з позовною заявою позивач звернувся в межах місячного строку, а тому строк звернення до суду підлягає поновленню.

Розглянувши подане позивачем клопотання, суд встановив, що підстави, зазначені позивачем в заяві від 15 січня 2020 року про поновлення строку звернення до адміністративного суду є аналогічними, викладеним у заяві позивача від 26 грудня 2019 року, та визнаються судом неповажними з огляду на таке.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Девеер проти Бельгії»).

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45).

При цьому, якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява №3236/03, п. 41, від 03.04.2008).

Частинами першою, другою та п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Пунктом 17 частини першої статті 4 КАС встановлено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Таким чином, служба в поліції є публічною службою.

З позовної заяви слідує, що між сторонами виник спір щодо звільнення позивача з публічної служби, відповідно, до спірних відносин підлягає застосуванню місячний строк звернення до адміністративного суду.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, згідно з ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 21 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного суду від 09 серпня 2016 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 березня 2017 року, у справі № 812/615/16 за позовом ОСОБА_1 до ГУНП в Луганській області та Міловського РВ ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії про зобов`язання поновити на посаді, виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, частково невикористаної відпустки та грошову винагороду за безпосередню участь в АТО за 2014 рік, позов залишено без розгляду в частині вимог про зобов`язання поновити на посаді, виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у зв`язку з пропуском встановленого законом строку звернення до адміністративного суду з позовом та відсутністю поважних причин для його поновлення.

В ухвалі від 21 липня 2016 року судом зазначено, що копію витягу з наказу від 14 січня 2016 року № 7о/с про звільнення видано ОСОБА_1 14 січня 2016 року, що підтверджено матеріалами справи та не заперечувалось позивачем, тому строк звернення до суду необхідно відраховувати саме з цієї дати 14 січня 2016 року. Враховуючи те, що позивачем пропущено місячний строк звернення до адміністративного суду, який обчислюється з дня, коли позивач отримав виписку з наказу ГУНП в Луганській області від 14 січня 2016 року № 7о/с про своє звільнення, а саме з 14 січня 2016 року, а доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом ним не подано, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУНП в Луганській області про зобов`язання поновити на посаді, виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу необхідно залишити без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року, у справі № 812/973/17 за позовом ОСОБА_1 до ГУНП в Луганській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного із затриманням видачі трудової книжки також встановлено, що у день звільнення позивачу вручено витяг з наказу ГУНП в Луганській області від 14 січня 2016 року № 7 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції, який видано у м. Сєвєродонецьку та завірено працівником ОД УКЗД ГУНП.

Отже, вищевказаними судовими рішеннями встановлено, що позивачу вручено витяг з наказу про звільнення у день його звільнення 14 січня 2016 року, відповідно, така обставина є звільненою від доказування.

Зважаючи на викладене, суд встановив, що перебіг строку звернення позивача до суду з позовом щодо звільнення зі служби в поліції розпочався з 15 січня 2016 року.

Відповідно, судом встановлено, що позивачем строк звернення до суду з даним позовом пропущений.

Згідно із частиною першою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Поважними причинами пропуску строку на подання позову можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та повинні бути підтверджені належними доказами.

Оцінивши підстави клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом, суд з`ясував, що позивач продовжує дотримуватись хибної позиції, пов`язуючи відлік строку лише з подією отримання трудової книжки, при цьому, помилково не враховує подію вручення копії наказу про звільнення, що визначено в частині першій статті 233 Кодексу законів про працю України, не зважаючи на позицію суду, доведену до нього в ухвалі від 02 січня 2020 року.

Так, у частині першій статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З аналізу конструкції частини першої цієї статті слідує, що дана норма пов`язує відлік місячного строку на звернення особи до суду з позовом з настанням однієї з двох альтернативних подій: з врученням наказу про звільнення або з врученням трудової книжки. При цьому, на думку суду, логічним є пов`язаність початку перебігу строку з тією подією, яка відбулася першою.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позивач безпідставно пов`язує початок перебігу строку звернення до суду з датою отримання трудової книжки.

Більш того, суд вважає за необхідне зауважити, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду з цим позовом навіть у тому випадку, коли перебіг строку пов`язати із датою видачі трудової книжки 10 травня 2019 року.

Безпідставним, на думку суду, є й обчислення позивачем строку звернення до суду з дня отримання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року у справі № 812/973/17, оскільки у цій справі предметом спору було стягнення середнього заробітку з ГУНП в Луганській області за час вимушеного прогулу, пов`язаного із затриманням видачі трудової книжки. Відповідно, у цій справі до предмету доказування не входили обставини, якими позивач обґрунтовує незаконність свого звільнення з органів поліції у січні 2016 року.

Що стосується тверджень ОСОБА_1 , що порушення відповідачем положень розділу 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України та Міністерством соціального захисту України від 29.07.1993 № 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 17.08.1993 № 110, щодо видачі трудової книжки має наслідком, що днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки, про який видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника, раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї інструкції, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з частиною першою статті 160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та обґрунтування.

З огляду на викладені у позовній заяві вимоги та обґрунтування, судом з`ясовано, що позивач висловлює свою незгоду з підставами його звільнення зі служби в поліції, про існування яких йому було достеменно відомо з дня вручення наказу про звільнення з 14 січня 2016 року.

У свою чергу, обставини щодо дотримання відповідачем положень розділу 4 Інструкції, про які позивач вказує у заяві про поновлення строку звернення до суду, з огляду на зміст позовної заяви, взагалі не входять до предмету доказування по даній справі, тому не визнаються судом як підстава для поновлення строку.

З урахуванням часу, що минув, а також принципів пропорційності та юридичної визначеності, зазначені позивачем підстави у заві про поновлення строку звернення до суду не дозволяють суду зробити висновок про їх поважність та необхідність поновлення строку.

Враховуючи вищевикладене, суд визнає неповажними підстави, вказані у заяві про поновлення строку звернення до суду підстави, та відмовляє у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Відповідно до частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Пунктом 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України також передбачено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Керуючись статтями 122, 123, 169, 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 повернути позивачу.

Копію ухвали разом з позовною заявою і доданими до неї документами невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду у порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяК.О. Пляшкова