Справа № 320/4881/19
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2020-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2020 року м. Київ справа № 320/4881/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Журавель В.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язати вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у встановленні статусу інваліда війни 2 групи і видачі посвідчення інваліда війни;

- зобов`язати відповідача встановити позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи і видати позивачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни;

- встановити судовий контроль за виконанням винесеного судового рішення по даній справі і встановити для відповідача строк для надання звіту про виконання судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем безпідставно відмовлено позивачу у наданні статусу інваліда війни та видачі йому відповідного посвідчення на підставі поданих ним документів, які, на думку позивача, належним чином підтверджують його участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 р. відкрито спрощене провадження та призначено судове засідання.

2 жовтня 2019 р. від відповідача надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому він позову не визнав, у його у задоволенні просив відмовити у повному обсязі. Стверджує, що документи, надані позивачем до заяви про набуття статусу інваліда війни, належним чином підтверджують лише його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що позивач брав участь у таких заходах. Зазначає, що документального підтвердження своєї участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони позивач не надав.

4 жовтня 2019 р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. Зазначає, що відповідачем не спростовано його доводи та не надано доказів на підтвердження викладених обставин.

12 листопада 20119 р. до суду від представника відповідача надійшло клопотання про подальший розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.

22 листопада 2019 р. до суду від позивача надійшло клопотання про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

У зв`язку з поданими клопотаннями сторін про розгляд справи в порядку письмового провадження протокольною ухвалою суду від 2 листопада 2019 р. на підставі ч. 3 ст. 194 КАС України вирішено здійснювати судовий розгляд справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1-ї категорії та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_1 від 16 червня 2011 р. та вкладкою до нього № НОМЕР_3 від 16 червня 2011 р..

Відповідно до довідки МСЕК № 364971 позивачу встановлено другу групу інвалідності з 9 червня 2011 р., причиною якої є захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

26 травня 2011 р. експертним висновком Київської регіональної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України за результатами розгляду звернення позивача та наданої документації на предмет встановлення причинного зв`язку хвороб, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС встановлено діагноз: ВСД за змішаним типом з частини вегетативними пароксизмами (1-2 рази в тиждень), астено-невротичний синдром. Хр. гастродуоденіт, безперервно рецидивуючий з вираженим больовим та диспептичним синдромом. Хр. гепатит, хр. холецистоангіохоліт. Згідно з експертним висновком захворювання позивача пов`язане з роботою по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Позивач звернувся до відповідача із заявою щодо встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

12 серпня 2019 р. відповідачем на підставі протоколу № 7 засідання комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу деяким категоріям громадян відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та «Про жертви нацистських переслідувань» відповідачеві відмовлено у встановленні статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» від 22 жовтня 1993 р. № 3551-ХІІ, оскільки у поданих документах відсутні докази залучення позивача безпосередньо до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Відповідач зазначає, що ця обставина є істотною, позаяк не усі особи, які виконували роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС, підпадають під дію вищенаведеної статті закону.

Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Правовий статус ветеранів війни визначено Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 р. № 3551-XII (далі - Закон №3551-ХІІ).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 4 Закону № 3551-ХІІ до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Згідно з вимогами п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-ХІІ до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Отож, умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ, є:

1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;

2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991р. №796-XII (далі - Закон № 796-ХІІ), учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302 (далі Положення № 302).

Згідно з п. 2 Положення № 302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Вимогами п. 3 Положення № 302 передбачено, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Учасникам бойових дій (стаття 6 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення учасника бойових дій" та нагрудний знак "Ветеран війни - учасник бойових дій". Особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни".

Як убачається з абз. 2 п. 7 Положення № 302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Згідно з п. 10 Положення № 302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 р. № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 6 червня 1975 р. № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Відповідно до вимог нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській катастрофі, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18 березня 1976 р. №201-78, наказів заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 6 червня 1975 р. №90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29 червня 1976 р. №92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському об`єкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від 26 квітня 1986 р., начальника ЦО УРСР від 28 квітня 1986 р., начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29 квітня 1986 р. №01, від 30 квітня 1986 р. №02, від 4 травня 1986 р. №16, від 19 травня 1986 р. №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов`язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.

Для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ), окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (стосовно позивача цей факт встановлено), Закон № 3552-ХІІ містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Позивач зазначає, що відповідно до чинного законодавства, що діяло на час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, до складу цивільної оборони зараховувалося все працездатне населення, тому він входив до складу формувань цивільної оборони. Суд не погоджується з цими твердженнями позивача і не бере їх до уваги, оскільки вони є помилковими з таких підстав.

Суд зазначає, що крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Разом з тим, відповідно до наявних у справі доказів судом встановлено наступне. Як убачається з трудової книжки позивача, у період з 17 вересня 1985 р. по 27 червня 1988 р. позивач працював на посаді слюсаря Трипільського БХЗ. На підтвердження залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС позивачем надані наступні документи: наказ Начальника Цивільної оборони Трипільського біохімічного заводу №01 від 1 травня 1986 р. «Про командирування робітників Трипільського БХЗ» та наказ № 126 від 25 травня 1986 р. «По Трипільському біохімічному заводу».

Відповідно до наказу Начальника Цивільної оборони Трипільського біохімічного заводу №01 від 1 травня 1986 р. «Про командирування робітників Трипільського БХЗ» 1 травня 1986 р. у всіх цехах Трипільського БХЗ наказано організувати роботу з виїздом членів правління Трипільського БХЗ, начальників цехів і спеціалістів в населені пункти Чорнобильського району для надання допомоги з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. У преамбулі наказу вказано, що його видано у зв`язку з обстановкою, що склалася внаслідок аварії на ЧАЕС.

Суд звертає увагу, що вказаний наказ видано повноважною особою Цивільної оборони заводу, на якому працював позивач.

У зв`язку з виданням цього наказу директором Трипільського БХЗ видано наказ №126 від 25 травня 1986 р. «По Трипільському біохімічному заводі», відповідно до якого позивача - слюсаря 5-го розряду цеха відряджено в м. Чорнобиль строком на 4 дня з 26 травня 1986 р. по 29 травня 1986 р.

Особою, яка підписала обидва вказані вище накази є директор заводу Зохнюк В.М.

Судом встановлено, що на підставі наказу Начальника Цивільної оборони Трипільського біохімічного заводу №01 від 1 травня 1986 р. «Про командирування робітників Трипільського БХЗ» працівників Трипільського БХЗ було залученого до складу формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, судом встановлено, що позивач був залучений до складу формувань Цивільної оборони на цьому підприємстві і на підставі наказу начальника Цивільної оборони заводу прибув в м. Чорнобиль строком на 4 дня з 26 травня 1986 р. по 29 травня 1986 р., де брав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Це означає, що позивач за наведених обставин набув права на визнання за ним статусу інваліда війни 2 групи, у зв`язку з чим йому має бути видано відповідне посвідчення інваліда війни. От же, відмові відповідача у наданні йому цього статусу та посвідчення є протиправною.

У силу положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 р. № 3477-IV у контексті розгляду даної справи суд також враховує висловлену Європейським судом з прав людини у рішеннях від 14 січня 2011 р. у справі "Щокін проти України" та від 7 липня 2011 р. у справі "Серков проти України" позицію у частині необхідності застосування національного законодавства у разі допущення можливості його неоднозначного тлумачення у найсприятливіший для заявника спосіб.

Досліджені судом документи безперечно підтверджують факт участі позивача у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони і на виконання наказу начальника Цивільної оборони заводу, та отримання ним інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а отже має право на встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни із видачею посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Щодо клопотання позивача про зобов`язання відповідача подати у місячний строк звіт про виконання постанови суду, суд зазначає наступне.

Як убачається з ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Оскільки у суду відсутні підстави вважати, що це судове рішення не буде виконуватися, то суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ураховуючи викладене, суд визнає, що відповідач протиправно відмовив позивачу у встановленні статусу інваліда війни, діяв не відповідно до норм чинного законодавства України та не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 2 КАС України.

Позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи не було спростовано відповідачем.

Наведене свідчить, що дії відповідача були протиправними. Право позивача на встановлення позивачу статусу інваліда війни зазначеними у позові діями відповідача порушено. Отже, позовні вимоги є обґрунтованими, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Оскільки позивач є звільненим від сплати судового збору, то підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу інваліда війни 2 групи і видачі посвідчення інваліда війни.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи і видати позивачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Відповідач - Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, адреса: вул. Київська, 10, м. Обухів, Київська область, 03148, код ЄДРПОУ - 37361855.

Суддя Журавель В.О.

Дата складення рішення суду 24 січня 2020 року.