Справа № 240/3982/19
Суддя: Черноліхов Сергій Вікторович
Дата ухвалення: 2020-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року м. Житомир справа № 240/3982/19

категорія 111010000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Черноліхова С.В.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги у частині,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Житомирській області від 20 листопада 2018 року № Ф-92636-50 про сплату боргу (недоїмки) у сумі 15819, 54 грн. (8448, 00 грн. за 2017 рік та 7371, 54 грн. за три квартали 2018 року).

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 24 лютого 2004 року має свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю і з 03 березня 2004 року перебуває на обліку як платник єдиного внеску. Вважає, що у нього відсутній борг зі сплати єдиного внеску за 2017 рік, оскільки підстави його нараховувати за період, коли він перебував у трудових відносинах та сплату єдиного соціального внеску (далі - єдиний внесок, ЄСВ) здійснював його роботодавець, були відсутні. Крім того, вказує, що у 2017 році не отримував дохід від здійснення адвокатської діяльності.

01 квітня 2019 року відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче засідання на 23 квітня 2019 року.

23 квітня 2019 року за клопотанням позивача оголошено перерву в підготовчому засіданні до 14 травня 2019 року.

14 травня 2019 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду на 04 червня 2019 року.

04 червня 2019 року розгляд справи не відбувся у зв`язку з відрядженням судді. Наступне судове засідання призначено на 11 червня 2019 року.

11 червня 2019 року провадження у справі було зупинено до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі № 520/3939/19 (адміністративне провадження № Пз/9901/10/19).

16 січня 2020 року за клопотанням позивача провадження у справі було поновлено, оскільки постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в зразковій справі № 520/3939/19 (номер провадження Пз/9901/10/19) набрала законної сили. Призначено судове засідання на 23 січня 2020 року.

22 квітня 2019 року від Головного управління ДФС у Житомирській області надійшов відзив на позовну заяву, у якій відповідач просить у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. Зазначає, що відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", особи, які провадять незалежну професійну діяльність, є платниками єдиного внеску незалежно від того, чи є одночасно найманими працівниками. Згідно з реєстраційними даними АІС "Податковий блок" ОСОБА_1 перебуває на обліку як самозайнята особа, яка займається незалежною професійною діяльністю. Інформація щодо припинення/зупинення незалежної професійної діяльності відсутня. Відповідно до облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів, загальна сума заборгованості позивача станом на 31 жовтня 2018 року становила 15819, 54 грн. На підставі цих даних ГУ ДФС у Житомирській області і сформована оспорювана вимога, яка є правомірною і такою, що відповідає вимогам чинного законодавства.

07 травня 2019 року ОСОБА_1 надіслав відповідь на відзив, у якій вказав, що він в розумінні Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" є застрахованою особою, у 2017 році єдиний внесок за нього сплачував роботодавець - Державний навчальний заклад "Бердичівське вище професійне училище", що виключає його обов`язок сплачувати єдиний внесок як особою, яка провадить адвокатську діяльність, зокрема, у період, коли він був найманим працівником і не отримував дохід як самозайнята особа.

13 травня 2019 року відповідач направив до суду заперечення на відповідь на відзив. Вказав, що платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, незалежно від того, чи є такі особи найманими працівниками. Особа, яка провадить незалежну професійну діяльність та одночасно є найманим працівником в межах такої діяльності, не звільняється від сплати такого внеску.

Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у частині визнання протиправною і скасування вимоги Головного управління ДФС у Житомирській області № Ф-92636-50 від 20 листопада 2018 року про сплату боргу (недоїмки) у сумі 8448, 00 грн. Також просив розглядати справу у письмовому провадженні.

Від Головного управління ДФС у Житомирській області до суду прибула Мазур О.О., яка уповноважена представляти інтереси відповідача на підставі довіреності № 3337/5/06-30-10-02 від 15 лютого 2019 року. Суд при цьому зазначає, що згідно з частиною першою статті 57 КАС України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Доказів наявності у Мазур О.О. статусу адвоката суду не надано, що свідчить про відсутність у неї повноважень на представництво інтересів Головного управління ДФС у Житомирській області в суді.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, занесеною секретарем судового засідання до протоколу судового засідання від 23 січня 2020 року, постановлено подальший розгляд справи здійснювати у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що на підставі рішення Житомирської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури № 3 від 05 липня 2003 року ОСОБА_1 надано право на заняття адвокатською діяльністю, про що 24 лютого 2004 року видано відповідне свідоцтво № 348 (а.с. 9).

Як платник страхових внесків позивач взятий на облік в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Бердичеві та Бердичівському районі Житомирської області з 03 березня 2004 року (а.с. 13).

З 01 січня 2017 року по 03 січня 2018 року ОСОБА_1 працював у Державному навчальному закладі "Бердичівське вище професійне училище".

20 листопада 2018 року відповідачем сформовано вимогу про сплату позивачем боргу (недоїмки) у сумі 15819, 54 грн.

Вважаючи вказану вимогу протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом про її скасування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України), самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI), адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону № 5076-VI, адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Статтею 13 Закону № 5076-VI визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року), єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у цій справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд вважає, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає ГУ ДФС, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2019 року по справі № 160/3114/19 та у постанові від 05 грудня 2019 року по справі № 260/358/19.

Встановлено, що ОСОБА_1 у 2017 році був найманим працівником у Державному навчальному закладі "Бердичівське вище професійне училище". У цей період вказаний роботодавець сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що не заперечується ГУ ДФС та підтверджується індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу ОСОБА_1 (форми ОК-5) (а.с. 35-38).

Доказів отримання позивачем у 2017 році доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально судом не встановлено, а також відповідач про їх наявність не зазначав.

Суд вважає за необхідне зазначити, що наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.

Не змінює вищенаведеного і факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, тому в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в 2017 році, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності прийнятої вимоги № Ф-92636-50 від 20 листопада 2018 року про сплату боргу (недоїмки) у сумі 8448, 00 грн., тому заявлені позивачем вимоги про її скасування підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Житомирській області (вул. Ю.Тютюнника, 7, м. Житомир, 10003, ) про визнання протиправною та скасування вимоги задовольнити.

Визнати протиправною і скасувати вимогу Головного управління ДФС у Житомирській області № Ф-92636-50 від 20 листопада 2018 року про сплату боргу (недоїмки) у сумі 8448, 00 грн.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Черноліхов