Справа № 620/3596/19
Суддя: Клопот С.Л.
Дата ухвалення: 2020-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2020 року м. Чернігів Справа № 620/3596/19

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Клопота С.Л.,

за участю секретаря Шевченко А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Саповського Л.І.,

представника відповідача Осмоловської Е.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними бездіяльності та дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 та просить:

1. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 по 2018 роки в кількості 70 днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - на 18.05.2018.

2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 по 2018 роки, в кількості 70 днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - на 18.05.2018.

3. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.02.2014 по 18.05.2018.

4. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.02.2014 по 18.05.2018 .

5. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік.

6. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік.

7. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпочинку за виконання службових обов`язків у вихідні та святкові дні за період з 7 лютого 2014 року по 7 грудня 2017 року.

8. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпочинку за виконання службових обов`язків у вихідні та святкові дні за період з 7 лютого 2014 року по 7 грудня 2017 року, всього за 221 день, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення.

9. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015, 2018 роки.

10. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015, 2018 роки.

11. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо утримання з грошового забезпечення ОСОБА_1 1,5% військового збору.

12. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 незаконно утримані з його грошового забезпечення кошти у вигляді військового збору 1,5% за період з квітня 2015 по травень 2018 р.р.

13. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо утримання з належної до виплати ОСОБА_1 суми одноразової допомоги при звільненні у розмірі 1412 грн. 35 коп.

14. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 незаконно утримані кошти з одноразової допомоги при звільненні у розмірі 1412 грн. 35 коп.

15. Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

16. Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.18 по день винесення рішення без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб.

17. Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що в період проходження ним військової служби, позивач отримав статус учасника бойових дій і мав право на щорічну додаткову відпустку.

У зв`язку з не представленням йому такої відпустки у період служби він має право на отримання грошової компенсації, яка, при звільненні виплачена не була.

Окрім того, при звільненні йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 07.02.2014 по 18.05.2018, грошову допомогу на оздоровлення за 2015 рік, грошову компенсацію за невикористані дні відпочинку за виконання службових обов`язків у вихідні та святкові дні за період з 7 лютого 2014 року по 7 грудня 2017 року, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2015, 2018 роки, неправомірно утримано 1,5% військового збору з щомісячного грошового утримання за період з квітня 2015 по травень 2018 р.р. та з суми одноразової допомоги при звільненні у розмірі 1412 грн. 35 коп.

Позивач також зазначив, що в наслідок протиправних дій з боку відповідача він отримав моральну шкоду, розмір якої оцінив в суму 50 000 грн.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на заперечення, які викладені у відзиві на позовну заяву, що приєднаний до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, суд вважає позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Позивач, ОСОБА_1 , є колишнім військовослужбовцем. Був призваний до лав Збройних Сил України під час мобілізації у лютому 2014 року. З 15 квітня 2015 року до дня звільнення проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Позивач приймав безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей у періоди з 07.05.14 по 06.07.14, з 07.07.14 по 10.09.14, з 25.10.16 по 01.02.2017, є учасником бойових дій (посвідчення від 18.05.2018 серія НОМЕР_2 ).

Зазначене підтверджується посвідченням учасника бойових дій серія НОМЕР_3 від 18 травня 2015 року, довідкою від 29.10.2014 №3942, довідкою №777/3/138 від 03.01.2017, відомостями із свідоцтва про хворобу №272-п від 29.03.2018.

Позивач звільнений з військової служби в запас на підставі наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 25.04.2018 №85 відповідно до п.п. «б» п.1 ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я.

Виключений зі списків особового складу з 18.05.2018 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.05.2018 №103. На підставі цього наказу, з ним проведено розрахунок при звільненні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає настпне.

Згідно з пунктом 242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Щодо компенсації за невикористану відпустку позивачу як бойових дій, суд зазначає наступне.

Позивач, як учасник бойових, отримав право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, починаючи з 2014 року і до дня звільнення. Таке право виникає з моменту встановлення позивачу відповідного статусу. Отримання цього статусу саме в 2015 році підтверджується посвідченням учасника бойових дій серія НОМЕР_3 від 18 травня 2015 року.

Зазначених відпусток він не отримував.

Не отримання компенсації підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18.05.2018 №103, в якому відсутні відомості про використання позивачем вказаних відпусток або виплату йому відповідної компенсації, довідками про доходи ОСОБА_1 та грошовим атестатом військовослужбовця.

Відповідно до статті 4 Закону України від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон №504/96) установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону №504/96 учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Статтею 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон №3551) передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Згідно зі статтею 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

З настанням особливого період (з моменту оголошення мобілізації) надання військовослужбовцям додаткових відпусток було припинено.

Разом з тим, відповідно до частини 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Тому право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, у зв`язку з настанням особливого періоду не було обмежено.

Припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Таким чином, позивач має право на отримання компенсації за невикористані додаткові відпустки за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - на18.05.2018.

Не нарахування та невиплата такої компенсації відповідачем є неправомірною.

Щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення позивачу, суд зазначає наступне.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Законом України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282) визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Статтею 2 Закону №1282- XII визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в т.ч. оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до ст. 4 Закону № 1282 - XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно зі ст. 5 Закону № 1282-ХІІпідприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок № 1078).

Згідно з п. 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Відповідно до п. 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

З поданих суду доказів вбачається, що індексація позивачу не нараховувалась і не виплачувалась від самого початку служби у Збройних Силах України, тобто з лютого 2014 року.

З урахуванням наведеного, дії відповідача щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, є протиправними.

Щодо не проведення позивачу нарахування та виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік, суд зазначає наступне.

Право на отримання вказаного виду грошової допомоги передбачено відповідно до ч. 1 ст. 10-1 Закону України №2011-ХІІ«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та діючої на той час Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом МО від 11.06.2008 №260 (далі - Інструкція №260).

Згідно з частиною 1 ст. 10-1 Закону №2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Нормами п. 1, 2 розділу XXIII Інструкції №260 визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року).

Виплата цього виду грошової допомоги здійснюється у разі набуття ними права на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік. Умовою нарахування такої допомоги є рапорт військовослужбовця на ім`я командира військової частини.

Доказів того, що такий рапорт позивачем подавався, суду не представлено.

За таких підстав, у задоволенні позову, в цій частині, необхідно відмовити.

Щодо не правомірності не нарахування та не виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань за 2015, 2018 роки, суд зазначає наступне.

Правила виплати матеріальної допомоги передбачені розділом XXIV Інструкції № 260.

Відповідно до п. 1 розділу XXIV Інструкції № 260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Відповідно до п. 9 Інструкції № 260 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Виходячи з викладеного, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань та у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).

Тобто, питання про нарахування та виплату такої допомоги, знаходиться під умовою наявності бюджетного фінансування та перебуває у виключній компетенції командира (начальника). Доказів того, що, у вказаний в позові період, позивач звертався до командування з рапортом про виплату йому відповідної допомоги, чи того, що командуванням приймалось будь яке рішення з цього питання, суду не представлено.

За таких підстав, у задоволенні позову, в цій частині, необхідно відмовити.

Щодо грошової компенсації за роботу позивача у вихідні, святкові і неробочі дні з 7 лютого 2014 року по 7 грудня 2017 року, всього за 221 днів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, розподіл часу здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність і проведення занять з бойової підготовки та створити умови для підтримання порядку, військової дисципліни й виховання військовослужбовців, підвищення їх культурного рівня, всебічного побутового обслуговування, відпочинку й харчування.

Для військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби, курсантів (слухачів) військових навчальних закладів, навчальних центрів, військових частин) встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. Для військовослужбовців строкової військової служби і курсантів (слухачів) військових навчальних закладів, навчальних центрів, військових частин встановлюється шестиденний робочий, тиждень з одним вихідним днем. Тривалість робочого тижня встановлюється законом.

Військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби у добовому наряді здійснюються у будь-які дні тижня без обмеження загальної тривалості службового часу.

Частиною 2 статті 203 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що офіцерам, військовослужбовцям військової служби за контрактом, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня.

Що стосується надання військовослужбовцям відповідного часу для відпочинку за виконання обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні при перебуванні в районі проведення ООС та після його повернення до пунктів постійної дислокації військових частин Міністерство оборони України врегулювало ці питання.

Відповідні зміни були внесені до Інструкції про організацію у Збройних Силах України соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та членів їхніх сімей, працівників Збройних Сил України затверджені наказом Міністерства оборони України від 26.12.2018 № 658, що набули чинності 8 лютого 2019-го року.

Згідно п. 7 розділу І наказу №260 Міністерства Оборони України «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Відповідно до вищезазначеного наказу грошова компенсація за вихідні, святкові та неробочі дні, які не використані під час виконання завдань у зоні проведення антитерористичної операції не передбачена.

Зважаючи на наведене, в цій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Щодо неправомірного утримання з доходів позивача військового збору, суд зазначає наступне.

Як свідчать відомості, наведені у довідці про доходи ОСОБА_1 від 11.11.2019 №314, з жовтня 2015 року по червень 2018 року з його грошового забезпечення утримувався військовий збір у розмірі 1,5%. Зокрема, такий збір утримано із основного грошового забезпечення, на суму 4 537,68 грн., а також сум індексації, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (2016, 2017 р.р.) та на оздоровлення (2017, 2018 р.р.), премій, винагород, компенсації, одноразової грошової допомоги при звільненні, на суму 1 554,65 грн.

Загальна сума утриманого військового збору за період з жовтня 2015 року по червень 2018 року становить 6 092,33 грн.

У тому числі, військовий збір утримано із суми одноразової грошової допомоги.

Військовий збір запроваджено з 3 серпня 2014 року згідно з Законом України від 31.07.14 № 1621 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів».

Згідно з п.16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України (далі - ПК України), платниками військового збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 ПК України. Стаття 162 ПК України визначає платників податку на доходи фізичних осіб, а саме: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Згідно вказаного п.16-1 «Перехідних положень», об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Стаття 163 ПК України в свою чергу встановлює об`єкти оподаткування ПДФО, а саме для резидента це: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Крім того, відповідно до п.168.5 ст.168 ПК України, суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Таким чином, стягнення військового збору пов`язане зі стягненням податку на доходи фізичних осіб.

Грошове забезпечення військовослужбовців за своєю сутністю відноситься до оподатковуваного доходу і утримання з нього 1,5% військового, в тому числі і з суми одноразової грошової допомоги при звільненні, в розмірі 1412 грн. 35 коп. є правомірною і , в цій частині, в задоволенні позову необхідно відмовити.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, серед іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» пов`язує заподіяння моральної шкоди не тільки із моральними чи фізичними стражданнями, а й передбачає її виникнення в результаті існування інших негативних явищ, зокрема, порушення права власності.

У практиці Європейського Суду з прав людини обставинами, які беруться до уваги як такі, що заподіюють моральну шкоду, є: незручності, викликані негативним впливом на здоров`я; стурбованість і тривога через те, що ситуація триває довго; негативний вплив на членів сім`ї; психічне напруження; глибоке відчуття несправедливості, викликане тривалим невиконанням судового рішення; розчарування тощо.

Свої моральні страждання позивач пов`язує з тим, що в наслідок військової служби він став інвалідом, змушений проходити тривалу реабілітацію, витрачає своє здоров`я, час і кошти на отримання тих виплат, які йому належать за законом.

Однак позивач не представив суду жодних доказів пов`язаності перетерплюванмх ним моральних страждань з його хворобливим станом здоров`я, необхідністю його реабілітації та понесенням витрат коштів з не нарахування та невиплатою грошової компенсації щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки чи не нарахуванням та невиплатою індексації грошового забезпечення за період з 07.02.2014 по 18.05.2018.

За таких підстав і у задоволенні цієї позовної вимоги необхідно відмовити.

Щодо позовної вимоги про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.2018 по день винесення рішення без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб, суд зазначає наступне.

На момент звільнення позивача зі служби, нараховані до виплати суми були йому своєчасно виплачені і спору про їх розмір не існувало.

На час розгляду справи судом належні позивачу суми ще не нараховані і обов`язок по їх виплаті у відповідача не настав.

Зважаючи на наведене позовні вимоги, щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є передчасними і задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому, за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 підлягають відшкодуванню понесені ним судові витрати в розмірі 1000 грн.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправними бездіяльності та дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - на 18.05.2018.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - на 18.05.2018.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.02.2014 по 18.05.2018.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.02.2014 по 18.05.2018 .

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 1000 грн у відшкодування понесених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення виготовлено 27 січня 2020 року.

Суддя С.Л. Клопот