Справа № 120/4340/19-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

28 січня 2020 р. Справа № 120/4340/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши в письмовому провадженні порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21100)

про: визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправними дій відповідача щодо не призначення позивачеві пенсії та зобов`язання відповідача зарахувати позивачеві періоди роботи з 01.03.1993 року по 27.07.1993 року та з 18.08.1993 року по 27.07.1998 року до страхового стажу та призначити пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - ЗУ «Про пенсійне забезпечення») з 10.07.2017 року, тобто з дня звернення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, звернулась до відповідача із заявою щодо призначення їй пенсії на підставі ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» (далі - ЗУ «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування»), адже на момент звернення має 26 років страхового стажу, що дає їй право на призначення пенсії у 59 років. Відповідач, за наслідками розгляду вказаної заяви, відмовив у призначенні пенсії з огляду на те, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи, що записані у трудовій книжці, зокрема: з 01.03.1993 року по 27.07.1993 рік на посаді завідувача магазину на ПМП «Реванш» у зв`язку з тим, що накази про прийняття та звільнення з роботи дописані іншим чорнилом та не засвідчені належним чином, а також період роботи з 18.08.1993 року по 20.07.1998 рік на посаді експедитора ТОВ «Крапля ЛТД», оскільки записи засвідчені печаткою підприємства, яка не містить ідентифікаційного номеру. Позивач з такою відмовою не погоджується, адже записи зроблені у її трудовій книжці підтверджують наявний стаж для призначення пенсії. Більш того, зазначені відповідачем недоліки заповнення трудової книжки позивача були вчинені не з вини позивача. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 02.01.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім цього, вказаною ухвалою витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача.

15.01.2020 року за вх. № 1240/20 відповідачем на виконання вимог ухвали від 02.01.2020 року надано до суду належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача.

Одночасно за вх. № 1253 відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому він позовну заяву вважає безпідставною та необґрунтованою. Вказує, що 29.10.2019 року позивач подала заяву про призначення пенсії через веб-портал електронних послуг «Є Пенсія». Разом з тим, в позовній заяві позивач просить призначити пенсію їй з 10.07.2017 року, що суперечить положенням ст. 45 ЗУ «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», згідно яких пенсія призначається з дня звернення за призначенням пенсії. Відповідач також зазначає, що до страхового стажу не можуть бути зараховані періоди роботи позивача: з 01.03.1993 року по 27.07.1993 року, оскільки накази про прийняття та звільнення з роботи дописані іншим чорнилом та не засвідчені належним чином; з 18.08.1993 року по 20.07.1998 року, так як записи засвідчені печаткою підприємства, яка не містить ідентифікаційного коду. Таким чином, згідно поданих документів та за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу з бази даних реєстру застрахованих осіб, страховий стаж позивача, який дає право на призначення пенсії за віком складає 21 рік 09 місяців 08 днів, що є недостатнім для визначення права на призначення пенсії за віком при досягненні 59 років.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивачеві 24.09.2019 року виповнилося 59-ть років, тому вона 29.10.2019 року звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на підставі ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до якої додала усі необхідні для призначення пенсії документи (паспорт, трудову книжку тощо).

Відповідач, за наслідками розгляду заяви позивача, рішенням від 21.11.2019 року № 49 відмовив позивачеві у призначенні пенсії за віком. Відмова мотивована тим, що страховий стаж позивача, який дає право на призначення пенсії за віком складає 24 роки 07 місяців 06 днів, що є недостатнім для визначення права на призначення пенсії за віком при досягненні 59 років. При цьому, до страхового стажу позивача не зараховані періоди роботи: з 01.03.1993 року по 27.07.1993 року, оскільки накази про прийняття та звільнення з роботи дописані іншим чорнилом та не засвідчені належним чином; з 18.08.1993 року по 20.07.1998 рік, оскільки записи засвідчені печаткою підприємства, яка не містить ідентифікаційного коду.

Не погоджуючись з таким діями відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Ст. 48 Конституції України кожному гарантується право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, регламентуються ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Ст. 8 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Ст. 4 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Законом, який відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій є ЗУ "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про пенсійне забезпечення" громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника та інших випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію (ч. 1 та 2 ст. 7 ЗУ "Про пенсійне забезпечення").

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Ст. 62 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п. 3 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно п. 18 цього ж Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

У п. 23, 24 Порядку № 637 визначено, що документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності). Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі

документів.

Системний аналіз норм свідчить, що пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Таким чином, держава гарантує кожному виплату пенсії за умови наявності відповідного стажу роботи. До стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. В свою чергу, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Саме на підставі зроблених у ній записів, органи Пенсійного фонду України призначають пенсію. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, а у виняткових випадках - на підставі показань свідків.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася із відповідною заявою та доданими до неї документами до відповідача з проханням призначити їй пенсію за віком. Відповідач, розглянувши заяву та надані позивачем документи, відмовив останній у призначенні пенсії за віком з огляду на те, що страховий стаж позивача, який дає право на призначення пенсії за віком складає 24 роки 07 місяців 06 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком при досягненні 59 років. При цьому, відповідач вказав, що до страхового стажу позивача не зараховані періоди роботи: : з 01.03.1993 року по 27.07.1993 року, оскільки накази про прийняття та звільнення з роботи дописані іншим чорнилом та не засвідчені належним чином; з 18.08.1993 року по 20.07.1998 рік, оскільки записи засвідчені печаткою підприємства, яка не містить ідентифікаційного коду.

Суд у цьому контексті, дослідивши надані позивачем документи для призначення пенсії на пільгових умовах вказує наступне.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 року (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до п. 1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

З матеріалів справи вбачається, що позивачеві відмовлено в зарахуванні до страхового стажу періоду роботи за трудовою книжкою з 01.03.1993 року по 27.07.1993 року, у зв`язку з тим, що накази про прийняття та звільнення з роботи дописані іншим чорнилом та не засвідчені належним чином та з 18.08.1993 року по 20.07.1998 рік, у зв`язку з тим, що записи засвідчені печаткою підприємства, яка не містить ідентифікаційного коду.

П. 2.4 розділу II Інструкції № 58 передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Суд дослідивши копію трудової книжки позивача зауважує, що записи про спірний період роботи у періоди з 01.03.1993 року по 27.07.1993 року та з 18.08.1993 року по 20.07.1998 року не містять перекреслень, виправлень чи дописок, які б змінювали суть записів або перекручували б їх зміст, записи виконані під порядковими номерами 12, 13, 14 та 15, розміщені послідовно по хронології, написані акуратно, чорнилом, хоча різних відтінків, що не заборонено законом, завірені підписом керівника підприємства та печаткою підприємства, що не потребує обов`язкового підтвердження трудового стажу додатковими документами.

Суд, не приймає до уваги твердження відповідача, що записи про трудову діяльність позивача у період з 01.03.1993 року по 27.07.1993 року не засвідчені належним чином, адже запис у трудовій книжці під порядковим номером 12 та 13 виконаний у відповідності до положень чинного законодавства, містить порядковий номер, дату, посаду, підпис, прізвище та ініціали уповноваженої особи (директора) та відповідні печатки з назвою підприємства ПМП «РЕВАНШ».

Крім цього, суд вказує на те, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку, а загальних підставах.

Наведене в повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17.

Таким чином, суд приходить до переконання, що вищезазначені періоди роботи позивача підлягають зарахуванню до її стажу роботи для призначення пенсії, оскільки він підтверджений належними та достатніми доказами, відповідно про протиправність дій відповідача щодо не призначення пенсії позивачеві та до задоволення позовних вимог у цій частині.

Щодо позовних вимоги про зобов`язання відповідача зарахувати позивачеві періоди роботи з 01.03.1993 року по 27.07.1993 року та з 18.08.1993 року по 27.07.1998 року до страхового стажу, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок вимоги про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та вимоги про зобов`язання вчинення ним певних дій. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними, можливим є зобов`язання до вчинення певних дій для відновлення порушених прав та інтересів сторони.

З огляду на те, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо не призначення пенсії позивачеві задоволено, відповідно позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача зарахувати позивачеві періоди роботи з 01.03.1993 року по 27.07.1993 року та з 18.08.1993 року по 27.07.1998 року до страхового стажу також підлягають задоволенню, як похідні.

Стосовно зобов`язання відповідача призначити пенсію відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення» з 10.07.2017 року, тобто з моменту звернення позивача у із заявою, суд зазначає таке.

Кожна особа, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 2 цієї ж статті захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Таким чином, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень вчинити на користь позивача певні дії, якщо для їх вчинення виконані всі умови, визначені законом, і вчинення таких дій не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Разом з тим, суд вказує, що згідно приписів ч. 1 ст. 45 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією. Згідно наявної в матеріалах справи заяви позивача про призначення пенсії за віком, остання датована 29.10.2019 року. Тобто саме з цього дня підлягає призначенню позивачеві пенсія за віком. Водночас, у прохальній частині позовної заяви позивач просить суд зобов`язати відповідача призначити їй пенсію з 10.07.2017 року, з дня звернення. При цьому, жодних документів підтверджуючих факт звернення позивача із заявою про призначення пенсії за віком саме 10.07.2017 року позивач не надає.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що положеннями ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що до досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно;

55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року;

56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року;

56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року;

57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року;

57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року;

58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року;

58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року;

59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року;

59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року;

60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

З огляду на це, а також враховуючи, що позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно право на пенсію за віком до досягнення віку, встановленого абз. 1 та 2 ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» вона має по досягненню 59 років. Такого ж віку позивач досягла саме у 2019 році, у 2017 році приписи вказаної вище статті не поширювали на неї свою дію.

Вирішуючи питання про можливість зобов`язання відповідача призначити позивачеві пенсію за віком, суд виходив з наступного.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, дії/бездіяльність якого оскаржуються, а також давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому законодавцем повноважень.

Згідно з п. 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 1380/5 від 23.06.2010 року дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятись від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Суб`єкт владних повноважень приймає рішення про призначення пенсії за віком виключно на підставі розгляду наданих ним документів. Уданому випадку, у суб`єкта владних повноважень є вибір або призначити пенсію за віком на пільгових умовах, або відмовити у цьому.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень, законодавчо закріпленого, права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки/бездіяльності відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень вчинити дії конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

За таких обставин, суд доходить висновку, що призначення пенсії за віком належить до виключної компетенції відповідача, є дискреційними повноваженнями, в які суд не має права втручатись, крім випадків визначених законом, відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Разом із тим у відповідності до вимог ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зазначає про необхідність, у даному випадку, вийти за межі позовних вимог, оскільки предметом розгляду даної справи є відмова відповідача у призначенні пенсії за віком, яка не ґрунтується на відомостях, що містяться у трудовій книжці позивача, відповідно належним та ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача та за наслідками цього прийняти відповідне мотивоване рішення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на те, що позов задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у сумі 512 грн. 26 коп..

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 та ст. 2, 9, 73 - 77, 90, 94, 241, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області щодо не призначення ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.03.1993 року по 27.07.1993 року та з 18.08.1993 року по 27.07.1998 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, за наслідками чого прийняти вмотивоване рішення з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 512 грн. 26 коп..

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21100)

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 28.01.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна