Справа № 160/11023/19
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до командування Військової частини НОМЕР_1 в особі командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , командування Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення моральної шкоди, -
06.11.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до командування Військової частини НОМЕР_1 в особі командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , командування Військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 09.01.2020 року, просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність командування Військової частини НОМЕР_1 в особі командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 щодо неврахування, вказаних ОСОБА_1 в рапортах порушень щодо вжиття заходів для відшкодування, зазначених у рапортах відпрацьованих годин;
- стягнути з командування Військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 500 000,00 гривень.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 24.06.2015 року. 18.01.2015 року позивач отримав поранення, що підтверджується довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) № 381 від 12.02.2015 року, є військовим солдатом за контрактом, водій-кранівник відділу зберігання та транспортування технічної батареї військової частини НОМЕР_1 . За поясненням позивача, 28.02.2019 року позивачем було укладено другий контракт з Міністерством оборони України. 26.07.2019 року позивачем були зареєстровані в стройовому відділі військової частини НОМЕР_1 два рапорти № 477 та № 478 щодо усних наказів командира 5-го дивізіону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 стосовно фінансового забезпечення та відрахування в Пенсійний фонд України за вихід на службу поза встановлений законодавством країни час вихідного дня, чи отримання додаткової щорічної відпустки та надання пояснень стосовно порушення законодавства командиром 5-го дивізіону своїм усним наказом. Командування Військової частини НОМЕР_1 надало дві ідентичні відповіді № 752 та № 753 від 29.07.2019 року на рапорти позивача від 26.07.2019 року, відповідно до яких в діях майора ОСОБА_4 відсутні порушення вимог законодавства України. Разом з тим, позивач вважає, що командування відповідача порушує умови укладеного між позивачем та Міністерством оборони України контракту.
Адміністративний позов в іншій частині позовних вимог не відповідав вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України, тому ухвалою суду від 11.11.2019 року був залишений без руху та наданий позивачу строк для усунення недоліків шляхом надання до суду:
- оригіналу документа про доплату судового збору у розмірі 768,40 грн;
- виправленої редакції позовної заяви із конкретизованою позовною вимогою про визнання протиправними дій (бездіяльності) командування Військової частини НОМЕР_1 в особі командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , які саме дії чи бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 в особі командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 позивач вважає протиправними з відповідним обґрунтуванням цього у позові, відповідно до п. 4, п. 5 ч. 5 ст. 160 КАС України.
На виконання ухвали суду від 11.11.2019 року позивач усунув недоліки позовної заяви у повному обсязі та належним чином, а саме: надав суду оригінал документа про доплату судового збору у розмірі 768,40 грн, виправленої редакції позовної заяви із конкретизованою позовною вимогою про визнання протиправними дій (бездіяльності) командування Військової частини НОМЕР_1 в особі командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , які саме дії чи бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 в особі командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , позивач вважає протиправними з відповідним обґрунтуванням цього у позові, відповідно до п. 4, п. 5 ч. 5 ст. 160 КАС України.
Так, відповідно до виправленої редакції позовної заяви, позивач звертає свої позовні вимоги до командування Військової частини НОМЕР_1 в особі командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , командування Військової частини НОМЕР_1 та просить:
- визнати неправомірною бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 в особі командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_5 , стосовно саме не врахування вказаних ОСОБА_1 в рапортах порушень та вжиття заходів для відшкодування зазначених у рапортах відпрацьованих годин.
- стягнути з командування Військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.
Ухвалою суду від 25.11.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також надано відповідачу строк для надання до суду відзиву на позов та докази на його обґрунтування.
Ухвалою суду від 24.12.2019 року у задоволенні заяви відповідача про залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в особі командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 про визнання протиправними дій, стягнення моральної шкоди відмовлено, оскільки позивачем не було пропущено місячного строку, встановленого ст. 122 КАС України. Адже, місячний строк звернення до адміністративного суду з позовом, суд рахує з 18.10.2019 року, тобто, з моменту винесення судового рішення про встановлення відсутності складу адміністративного правопорушення в діях позивача, коли позивач дізнався про порушення своїх прав та інтересів.
24.12.2019 року відповідач, заперечуючи проти позову, надав до суду відзив на адміністративний позов, який долучено до матеріалів справи. В обґрунтування відзиву на позов, відповідач зазначає, що командиру військової частини надано повноваження щодо залучення військовослужбовців частини до виконання обов`язків військової служби без обмеження загальної тривалості робочого часу за умов, визначених в ч. 5 ст. 10 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Також, відповідач наголошує, що за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Додаткове харчування військовослужбовців під час виконання обов`язків військової служби без обмеження загальної тривалості робочого часу не передбачено. Таким чином, на думку відповідача, доводи позивача про порушення військовою частиною НОМЕР_1 умов контракту є необґрунтованими та не відповідають дійсності.
Окрім того, відповідач зазначає, що командир військової частини НОМЕР_1 не порушив норм матеріального чи процесуального права України, склавши протокол про вчинення позивачем військового адміністративного правопорушення. Також, на думку відповідача, доводи позивача про наявність проти нього неправомірних дій зі сторони командира 5 дивізіону військової частини НОМЕР_1 , є необґрунтованими.
Щодо стягнення моральної шкоди, відповідач наголошує, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів вчинення командиром військової частини НОМЕР_1 протиправних дій, що є підставою для відшкодування моральної шкоди. За вказаних обставин відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
09.01.2020 року позивачем було надано до суду відповідь на відзив, відповідно до якої позивач наголошує, що позовні вимоги, як про притягнення до відповідальності, так і про стягнення моральної шкоди, спрямовані до командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_5 та командування військової частини НОМЕР_1 , а не військової частини НОМЕР_1 . Також, позивач наголошує, що відповідачем не надано копій наказів про необхідність виходу на службу у вихідні дні, продовження тривалості службового часу. Позивач зазначає, що відчував душевні страждання від протиправних дій полковника ОСОБА_2 . Тому просить суд задовольнити позовні вимоги до полковника ОСОБА_2 та командування Військової частини НОМЕР_1 в частині притягнення до відповідальності та відшкодування моральної шкоди.
Окрім того, позивачем 09.01.2020 року подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд збільшити позовні вимоги з 50 000,00 грн. до 500 000,00 грн. моральної шкоди.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд встановив наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 24.06.2015 року.
18.01.2015 року позивач отримав кульове поранення, що підтверджується Довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 12.02.2015 року № 381.
28.02.2019 року між позивачем та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_5 полковника ОСОБА_6 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на три роки.
26.07.2019 року позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом, відповідно до якого просив надати роз`яснення у письмовій формі стосовно розміру нарахування грошового забезпечення за вихід на службу 20.07.2019 року; відрахувань до Пенсійного фонду України за вихід на службу 20.07.2019 року; харчового забезпечення за вихід на службу 20.07.2019 року, а також просив зареєструвати у журналі реєстрації нарядів усні накази з приводу продовження тривалості робочого часу.
Командир військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_7 надав позивачеві відповідь на рапорт від 29.07.2019 року № 752 та повідомив, що Законом України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» надано повноваження начальникам щодо залучення військовослужбовців частини до виконання обов`язків військової служби без обмеження загальної тривалості робочого часу. За службу понад установлений службовий час, в дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Додаткове харчування військовослужбовців під час виконання обов`язків військової служби без обмеження загальної тривалості робочого часу, не передбачено. Також, повідомлено, що в діях майора ОСОБА_4 відсутні порушення вимог законодавства України.
Окрім того, судом встановлено, що 26.07.2019 року позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом, відповідно до якого просив надати роз`яснення у письмовій формі стосовно залучення до роботи 22.07.2019 року після закінчення робочого часу, харчового забезпечення у зв`язку з перевищенням тривалості робочого часу; зарахування годин перепрацювання 22.07.2019 року за підсумком з іншими перепрацюваннями до чергової відпустки або можливості забезпечення додатковим вихідним днем; порушення командиром 5-го дивізіону майором Д. Запишним законодавства України та наданих йому повноважень.
Командир Військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_8 надав позивачеві відповідь на рапорт від 29.07.2019 року № 753 та повідомив, що Законом України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» надано повноваження начальникам щодо залучення військовослужбовців частини до виконання обов`язків військової служби без обмеження загальної тривалості робочого часу. За службу понад установлений службовий час, в дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Додаткове харчування військовослужбовців під час виконання обов`язків військової служби без обмеження загальної тривалості робочого часу, не передбачено. Також, повідомлено, що в діях майора Запишного Д. відсутні порушення вимог законодавства України.
Окрім того, судом встановлено, що командуванням Військової частини НОМЕР_1 було складено адміністративний протокол відносно позивача за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, проте, постановою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18.10.2019 року у справі № 187/1611/19, провадження щодо позивача було закрито, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (постанова набрала законної сили станом на 29.10.2019 року).
Не погодившись з діями відповідача, позивач звернувся до суду з позовною заявою щодо визнання неправомірною бездіяльності командування військової частини НОМЕР_1 в особі командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 стосовно неврахування, вказаних в рапортах, порушень та вжиття заходів для відшкодування, зазначених у рапортах, відпрацьованих годин, а також стягнення, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, з командування військової частини НОМЕР_1 моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
За приписами ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в Україні військової служби, здійснює відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За приписами ч. 2, ч. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
За приписами ч. 1 ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначаються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період, визначеної законодавством України, за винятком випадків, передбачених пунктом 5 цієї статті.
Розподіл службового часу військовослужбовців протягом доби і протягом тижня у військових частинах здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність і проведення занять з бойової підготовки та створити умови для підтримання порядку, військової дисципліни та виховання військовослужбовців, підвищення їх культурного рівня, всебічного побутового обслуговування, відпочинку і харчування.
Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу.
Разом з тим, відповідно до ч. 6 ст. 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурно-освітньої роботи, спортивних заходів та ігор. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня. Військовослужбовцям строкової військової служби, курсантам (слухачам) вищих військових навчальних закладів при виконанні обов`язків військової служби у зазначені дні час відпочинку встановлюється відповідним командиром (начальником).
Відповідно до ч. 4 ст. 201 Закону України «Про статут Внутрішньої служби Збройних Сил України», заходи, пов`язані із забезпеченням бойової та мобілізаційної готовності військової частини, виконуються за наказом її командира в будь-який час доби з наданням військовослужбовцям не менше ніж 4 годин відпочинку на добу.
Статтею 203 Закону України «Про статут Внутрішньої служби Збройних Сил України» встановлено, що вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурологічної роботи, спортивних заходів та ігор.
Офіцерам, військовослужбовцям військової служби за контрактом, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня.
Разом з тим, відповідно до п. 7 розділу 1 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. № 260, за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.
Відповідно до абзацу 2 підпункту «а» пункту 1 приміток до «норми № 1 - загальновійськова» Норм харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2002р. № 426, за цією нормою за рахунок держави харчуванням забезпечуються: військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу військової служби, які проходять військову службу за контрактом в Збройних Силах та Національній гвардії, крім вихідних, святкових днів та часу перебування у відпустці, тільки обідом з розрахунку 45 відсотків добового набору продуктів за цією нормою, за винятком тих, що забезпечуються харчуванням за іншими підпунктами цього пункту або за іншими нормами. Зазначеним військовослужбовцям на їх бажання за рішенням командира військової частини дозволяється виплачувати грошову компенсацію у розмірі вартості набору продуктів, який видається на приготування обіду.
Як встановлено судом, позивач за усним наказом керівництва, здійснив вихід на службу 20.07.2019 року (субота), що був вихідним днем.
На підставі вищезазначеного, суд доходить висновку, що грошове забезпечення та додаткове харчування за вказаний період не передбачено. Проте, позивач мав право, як військовослужбовець військової служби за контрактом, який виконував службові обов`язки у вихідний день, на відповідний час для відпочинку, який надається командиром (начальником) як правило, протягом наступного тижня.
Таким чином, суд доходить висновку, що позивач мав право на додатковий день відпочинку за роботу у вихідний день 20.07.2019 року. Разом з тим, судом встановлено, що позивач звільнений з військової служби у запас за пунктом «д» (через службову невідповідність), виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , 26.12.2019 року. Водночас, суд зазначає, що законодавством не передбачена компенсація за невикористаний день відпочинку у зв`язку зі звільненням.
Щодо роботи 22.07.2019 року після закінчення робочого часу, то суд зазначає, що на підставі аналізу вищезазначених правових норм, грошове забезпечення, а також додаткове харчування у зв`язку з понаднормовою роботою, не передбачено.
Щодо посилання позивача на ненадання письмових наказів командира військової частини щодо роботи у вихідні дні або продовження тривалості службового часу, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 35 Закону України «Про статут Внутрішньої служби Збройних Сил України», накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.
Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.
Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.
Таким чином, суд зазначає, що законом передбачена можливість віддання усного наказу.
Також суд зауважує, що ст. 37 «Про статут Внутрішньої служби Збройних Сил України» передбачено, що військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.
Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.
Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.
Щодо посилань позивача на норми Кодексу законів про працю України, суд вважає за необхідне вказати наступне.
Порядок проходження служби у Збройних силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.
Відповідно до ст. 1 ст. 1 Кодексу законів про працю України, зазначений Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
При цьому, суд зазначає, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з військовими частинами, а проходять особливий вид публічної служби, перебуваючи на державному забезпеченні. Кодекс законів про працю регулює трудові відносини працівників, а в даному випадку предметом спору є правовідносини щодо проходження військової служби, які регулюються нормами спеціального законодавства та не можуть підмінюватися нормами Кодексу законів про працю України, оскільки позивач був саме військовослужбовцем, а не працівником. Натомість військовослужбовці правового статусу «працівник» не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому дія Кодексу законів про працю України на них не поширюється, його норми з приводу звільнення та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу не можуть поширюватись на відносини між військовими частинами та військовослужбовцями стосовно відносин щодо проходження військової служби.
Окрім того, Пленум Верховного суду України Постановою № 13 від 24.12.99р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначає, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).
Також, у Листі Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013р. № 774/13/84-13 «Щодо поширення КЗпП на військовослужбовців» зазначено, що відповідно до Закону України від 25.03.92 р. № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці це громадяни України, які проходять військову службу у складі Збройних Сил України та інших військових формувань. При цьому, згідно зі статтею 2 вищезазначеного Закону України, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Стаття 3 Кодексу законів про працю України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. Виходячи з наведеного, на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється.
Таким чином, суд доходить висновку, що позовна вимога щодо відшкодування зазначеного у рапортах, відпрацьованого часу, задоволенню не підлягає.
Щодо вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до роз`яснень, які викладено в у п.п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Однак, позивачем не надано жодних доказів, які б обґрунтовували факт наявності втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, та як наслідок підтверджували наявність моральної шкоди, що в свою чергу свідчить про неналежність її підтвердження.
Позивачем не доведено, що ненадання грошового забезпечення, додаткового харчування за службу у вихідний день 20.07.2019 року та службу після закінчення робочого часу 22.07.2019 року призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні цієї частини позовних вимог.
Окрім того, суд не бере до уваги посилання позивача на проведення стосовно нього низки службових розслідувань, притягнення до адміністративної відповідальності, а також звільнення з військової служби, як підставу для стягнення моральної шкоди, оскільки в адміністративній справі позивач не оскаржує правомірність чи протиправність вказаних дій або рішень з цього приводу. Тим більше, що постановою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18.10.2019 року, справа № 187/1611/19, провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно позивача за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП було закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд, згідно зі ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Таким чином, з урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що відповідачем не було допущено протиправної бездіяльності щодо неврахування, вказаних ОСОБА_1 в рапортах порушень щодо вжиття заходів для відшкодування, зазначених у рапортах відпрацьованих годин. Адже, позивачу були надані відповіді на рапорти у встановленому законом порядку та в межах наданих відповідачу законом повноважень. Крім того, в ході розгляду справи судом не встановлено наявності у позивача моральної шкоди, що визначається ним у розмірі 500 000, 00 грн.
Тому, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .
У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, судові витрати зі сплати судового збору позивачу не відшкодовуються та не розподіляються.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до командування Військової частини НОМЕР_1 в особі командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , командування Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення моральної шкоди відмовити.
Судові витрати зі сплати судового збору у справі не розподіляються.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 27.01.2020 року.

Суддя І.О. Лозицька