Справа № 200/14383/19-а
Суддя: Молочна І.С.
Дата ухвалення: 2020-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2020 р. Справа№200/14383/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Молочної І. С., розглянувши в порядку спрощеного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

12 грудня 2019 року ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), позивач, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області (місце знаходження: вул. Центральна, буд. 103, смт. Велика Новосілка, Донецька області, ) з позовними вимогами про:

- визнання протиправною бездіяльність Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області щодо не поновлення виплати пенсії з 01 квітня 2017 року ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 );

- зобов`язання Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) з моменту припинення її виплати, тобто з 01 квітня 2017 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року позовну заяву залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 27 грудня2019 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що він є пенсіонером за віком та внутрішньо переміщеною особою, перебуває на обліку у відповідача, проте, відповідачем без законних підстав було відмовлено в виплаті пенсії за минулий період. Крім того згідно інформації відповідача, виплата пенсії позивачеві за минулий період буде здійснена після затвердження окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Позивач вважає такі дії незаконними, оскільки вони порушують його право на пенсійне забезпечення.

Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В установлений судом строк відповідачем через Відділ документообігу та архівної роботи суду було надано відзив на адміністративний позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача.

Свою позицію відповідач вмотивовував тим, що позивач звернувся з заявою про виплату пенсії 24 липня 2018 року та надав довідку про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи від 24 серпня 2018 року № .

Відповідно до п. 2.1. протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 21 серпня 2018 року № 118, розпорядженням від 25 жовтня 2018 року, позивачу було відмовлено у призначені виплати пенсії. Також, відповідно до п. 4. протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 04 грудня 2018 року № 136, розпорядженням від 05 грудня 2018 року, позивачу було відмовлено у призначені виплати пенсії.

Крім того, відповідач зазначив, що обставини які призвели до припинення виплати пенсії з 01 квітня 2017 року, в матеріалах справи відсутні. Виплата пенсії з 01 квітня 2017 року не здійснювалась.

Також відповідач зазначає, що діяв у спосіб та у межах передбачених Конституцією та Законами України, керуючись Законами України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509, постановою Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» від 5 листопада 2014 року № 637.

За правилами пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Згідно з нормами частини 3 статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

ОСОБА_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 (а.с. 8), має реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 (об. а.с. 8).

Позивач є пенсіонером за віком, відповідно до пенсійного посвідчення № 157864/96(а.с. 10) та внутрішньо переміщеною особою, відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 24 липня 2018 року № (а.с. 9).

Позивач перебуває на обліку в Великоновосілківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, що не оспорюється сторонами.

До взяття позивача на облік до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, позивач перебував на обліку в Мангушському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, що не оспорюється сторонами.

Згідно довідки про доходи позивача № 521205 від 20 січня 2020 року з 01 квітня 2017 року пенсійні виплати фактично не нараховані та не виплачені позивачу в повному обсязі, що не оспорюється відповідачем.

З 01 квітня 2017 року управління нарахування та виплату пенсії позивачу фактично не здійснювало, що підтверджується протоколами засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 21 серпня 2018 року № 118 та від 04 грудня 2018 року № 136, розпорядженнями відповідача від 25 жовтня 2018 року та 05 грудня 2018 року, та листом від 12 березня 2019 року № 43/ХЄ-01-01-08, у зв`язку з не підтвердженням фактичного місця проживання.

Інших доказів в обґрунтування законності підстав не нарахування та не виплати пенсії позивачеві з 01 квітня 2017 року відповідачем суду не надано.

Право позивача на отримання пенсії відповідачем не оспорюється.

Рішення про припинення виплати пенсії позивачу в порядку встановленому законом органом Пенсійного фонду не приймалося.

В судовому порядку виплата пенсії позивачу не припинялася.

Отже, як вбачається зі змісту позовної заяви, спірним питанням у справі є правомірність відмови в поновленні нарахування та виплати пенсії позивачеві з 01 квітня 2017 року.

Дана справа є типовою, оскільки відповідає ознакам, викладеним у рішенні Великої Палати Верховного Суду від 04вересня 2018 року за результатами розгляду зразкової справи№ 805/402/18 (№11-644асі18), яке набрало законної сили 04 вересня 2018 року, оскільки позивач:1) є громадянином України;2) має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою органів соціального захисту населення про взяття її на облік, як внутрішньо переміщеної особи;3) є пенсіонером та отримує пенсію, призначену відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон № 1058-IV.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Проте, згідно з наявними в матеріалах справи розпорядженнями відповідача від 25 жовтня 2018 року та 05 грудня 2018 року, у призначені (відновлені) соціальних виплат позивачу з 01 квітня 2017 року відмовлено, у зв`язку з не підтвердженням фактичного місця проживання. При цьому, будь-які мотиви прийняття пенсійним органом рішення про відмову у виплаті позивачу пенсії, а також посилання на встановлену законом підставу для відмови у поновленні виплати пенсії в розпорядженнях не містяться.

Як зазначено судом вище Закон № 1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як не підтвердження фактичного місця проживання.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи вказані розпорядження відповідача з урахуванням положень частини другої статті 2 КАС України, суд дійшов висновку про те, що ці розпорядження відповідача прийняті не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. При цьому вказані розпорядження не відповідають вимогам обґрунтованості, добросовісності, запобігання дискримінації, пропорційності, права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Оскількиу поновленні виплати пенсії позивачу було відмовлено розпорядженнями відповідача від 25 жовтня 2018 року та від 05 грудня 2018 року, про прийняття якого позивачу не повідомлялося, керуючись ч. 2 ст. 9 КАС України суд з метою ефективного захисту прав позивача вважає за необхідне відновити порушене відповідачем право позивача на пенсійне забезпечення шляхом скасування вказаних розпоряджень.

Отже, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання неправомірними дій управління щодо припинення з 01 квітня 2017 року виплати призначеної за віком пенсії позивачеві охоплюється визнанням протиправності та скасуванням зазначених розпоряджень.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо дотримання строків звернення до адміністративного суду.

За загальним правилом, встановленим КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина 2 статті 122 КАС України).

Згідно з частини 1 статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Зміст наведеної норми свідчить про те, що КАС України є загальним законом, яким врегульовані строки звернення до адміністративного суду за захистом прав. Водночас відносини щодо строків звернення до адміністративного суду регулюються не тільки нормами КАС України, а й іншими законами України.

Спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення громадян, строки та порядок перерахунку пенсій є № 1058-IV.

Відповідно до частини 2 статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Необхідними умовами застосування наведеної норми адміністративними судами є: 1) факт нарахування сум пенсій за минулий час, що підтверджується відповідними доказами; 2) доведеність вини пенсійного органу - наявність протиправних дій або протиправної бездіяльності, наслідками яких є невиплата сум пенсій.

З огляду на те, що факт нарахування пенсії позивачеві за розглядаємий період підтверджено матеріалами справи і не заперечується відповідачем, а протиправність дій відповідача щодо невиплати такої пенсії встановлена судом вище, відтак суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

Щодо питання негайного виконання судового рішення суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини 1 статті 371 КАС України рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць виконуються негайно.

Отже, є підстави допустити негайне виконання рішення в межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Вказаною статтею КАС України встановлено право, а не обов`язок суду зобов`язувати подати суб`єкта владних повноважень звіт про виконання судового рішення. Підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду суд не вбачає, адже в порядку статті 129-1 Конституції України, частини 2 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем сплачено суму судового збору та позовні вимоги задоволено в повному обсязі, суд приходить до висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму судового збору на користь позивача.

Керуючись статтями 2-17, 42-47, 72-77, 90, 94, 121, 122, 139, 143, 159-164, 241-246, 255, 262, 263, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області (місце знаходження: вул. Центральна, буд. 103, смт. Велика Новосілка, Донецька області, ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області від 25 жовтня 2018 року.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області від 05 грудня 2018 року.

Зобов`язати Великоновосілківське об`єднане управління Пенсійного фонду України у Донецькій області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ,реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) з 01 квітня 2017 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок на користь ОСОБА_1 .

Допустити негайне виконання рішення в межах суми стягнення за один місяць.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 24 січня 2020 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі застосування судом частини 3 статті 243 КАС України зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.С. Молочна