Справа № 640/7523/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7523/19 Суддя (судді) першої інстанції: Каракашьян С.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

При секретарі: Пономаренко О.В.,

За участю представника позивача: Ткаченко О.В.,

представника апелянта: Кокиза Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якому просив скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 13.12.2018:

- № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 4 500 грн. і штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 1 125 грн.;

- № про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору в розмірі 375,00 грн. і штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 93,75 грн.;

- № про застосування штрафних (фінансових) санкцій по податку на доходи фізичних осіб, передбачених п. 120.1 ст. 121 ПК України в розмірі 170 грн.;

- № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) з податку на доходи фізичних осіб, передбачених п. 121.1 ст. 121 ПК України в розмірі 510 грн».

Позов обґрунтовано тим, що ним не було отримано інвестиційний прибуток у зв`язку з купівлею та подальшим продажем корпоративних прав ТОВ «Софія Оіл». Крім того, зазначає, що відповідачем порушено порядок проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, так як документи, які надають право на проведення перевірки та винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень позивачем отримано не було.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що лише з листа від 09.04.2019 позивачу стало відомо про проведення відповідачем документальної позапланової невиїзної перевірки з питань дотримання вимог своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з отриманого доходу у вигляді інвестиційного прибутку від продажу корпоративного права платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 по 31.12.2017.

Втім, апелянт вказує про те, що на адресу позивача не надходили жодні листи від контролюючого органу та не надсилався ні акт, ні податкові повідомлення-рішення, при цьому, право на проведення такої перевірки виникає лише у випадку, коли платнику податків до початку проведення зазначеної перевірки було вручено копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Враховуючи викладене, у разі порушення контролюючим органом процедури повідомлення про проведення перевірки, тому наслідки такої перевірки є неправомірними, що виключає прийняття податкових повідомлень-рішень за її результатами.

Крім того, апелянт звертає увагу, що оскільки загальний фінансовий результат операцій з інвестиційними активами, а саме з купівлі та подальшого продажу корпоративних прав ТОВ «Софія Оіл» дорівнює нулю, тому відсутні підстави для висновку про отримання позивачем інвестиційного прибутку та несплату у зв`язку із цим податку на доходи фізичних осіб за операціями з інвестиційними активами.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено, що відповідачем правомірно проведено перевірку на підставі підпунктів 78.1.1 та 78.1.2 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України. До того ж, позивачем на запити контролюючого органу жодного документа надано не було, як і не було надано пояснень щодо отримання інвестиційного доходу (прибутку) у 2017 році.

Враховуючи, що запити, Акт перевірки та податкові повідомлення-рішення були направлені ОСОБА_1 на адресу його реєстрації, підтверджену інформацією про місце реєстрації позивача, проте вказані документи були повернуті відповідачу з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», тому позивач вважається таким, що був належним чином повідомлений.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паденко Тетяною Миколаївною в податковому розрахунку за формою 1-ДФ за III квартал 2017 року відображено інформацію про отримання інвестиційного прибутку за ознакою доходу « 112» у сумі 25000 грн на користь фізичної особи - ОСОБА_1 .

Так, у відповідності до договору про відступлення шляхом купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл» від 22.09.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паденко Тетяною Миколаївною, позивачем - ОСОБА_1 продано частку у статутному капіталі у розмірі 25 000 грн ОСОБА_2 (а.с. 22-23).

Згідно інформації, наданої відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у місті Києві від 02.02.2018 №817, наданої на запит відповідача, адресою реєстрації ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 (а.с. 44).

01 березня 2018 року відповідачем було складено запит №6890/К/26-15-13-04-20, в якому відповідач повідомив про вищезазначені обставини ОСОБА_1 та запропонував подати йому декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік або надати пояснення та документи на їх підтвердження (а.с. 42).

06 березня 2018 року контролюючим органом на адресу реєстрації позивача: АДРЕСА_1 було направлено вказаний лист, однак 10.04.2018 такий лист повернувся не вручений «за закінченням терміну зберігання».

З огляду на повернення даного листа та те, що позивачем ні декларації, ні інформації про наявність витрат при отриманні доходу подано не було, 21 червня 2018 року відповідачем направлено приватному нотаріусу запит №2-13-04-20, у відповідності до якого відповідач просив надати інформацію та копії документів щодо отримання інвестиційного доходу (прибутку) у 2017 році (а.с. 40).

Листом від 05.07.2018 №58/1-16 приватним нотаріусом Паденко Т.М. було повідомлено Головне управління ДФС у місті Києві про укладення вищезазначеного договору від 22.09.2017 та отримання позивачем відповідного доходу.

У подальшому, наказом про проведення позапланової невиїзної перевірки від 28.09.2018 №14640, на підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п. 78.1.2 п. 78.1 ст. 78, ст. 79, п. 82.2 Податкового кодексу України, Головним управлінням ДФС у місті Києві вирішено провести документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи - ОСОБА_1 з питань дотримання вимог своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з отриманого доходу у вигляді інвестиційного прибутку від продажу корпоративного права платника податків за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 (а.с. 37-38).

Повідомлення від 01 жовтня 2018 року про проведення перевірки з вимогою про надання документів щодо отримання інвестиційного доходу та понесених інвестиційних витрат було надіслано позивачу 01 жовтня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 , однак повернуто відправнику 03 листопада 2018 року «за закінченням терміну зберігання».

25 жовтня 2018 року контролюючим органом складено Акт № 4235/26-15-42-02-30/ «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки з питань дотримання вимог своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з отриманого доходу у вигляді інвестиційного прибутку від продажу корпоративного права платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 по 31.12.2017» (а.с. 8-11).

Так, у відповідності до вказаного Акту, податковим органом було встановлено наступні порушення:

- п. 179.1 ст. 179 розділу IV Податкового кодексу України, з урахуванням вимог п.п. 49.18.4 п.49.18 ст. 49 Податкового кодексу України, так яу позивачем не подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік до ДПІ Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві;

- п.п. «а» п. 176.1 п.176, п.44.1, п.44.3 ст.44 Податкового кодексу України, оскільки позивачем не надано до перевірки Книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу;

- п.п. 168.2.1 п. 168.2 ст.168 Податкового кодексу України, з урахуванням вимог п.п. 164.2.9 п.164.2 ст.16 п.п.170.2.6 п.170.2 ст.170 Податкового кодексу України, у зв`язку із тим, що позивачем не задекларовано дохід у вигляді інвестиційного прибутку сумі 25000 грн. та не сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб за 2017 рік в cyмі 4500 грн. з отриманого доходу;

- п.п. 1.2, п.п. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 Розділу XX Перехідних Положень Податкового кодексу України, оскільки позивачем не нараховано, не утримано та не перераховано до бюджету військовий збір у сумі 375 грн.

Як наслідок, Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві 13 грудня 2018 року прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

- № , відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 4 500 грн. і застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1 125 грн. (а.с. 13);

- № , відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору в розмірі 375 грн. і застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 93,75 грн. (а.с. 14);

- № , згідно з яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції по податку на доходи фізичних осіб, передбачені п. 120.1 ст. 121 ПК України в розмірі 170 грн (а.с. 15);

- № , яким застосовано до позивача штрафні (фінансові) санкції (штраф) з податку на доходи фізичних осіб, передбачені п. 121.1 ст. 121 ПК України в розмірі 510 грн (а.с. 16).

Вказаний акт перевірки було направлено позивачу 27.10.2018 за адресою: АДРЕСА_1 , проте повернуто 27.11.2018 за зворотною адресою у зв`язку з закінченням терміну зберігання (а.с. 72).

У подальшому, 17.12.2018 на адресу позивача були надіслані оскаржувані податкові повідомлення-рішення за адресою: АДРЕСА_1 , які також повернулись з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем відповідачу жодних документів щодо отримання інвестиційного прибутку та наявності понесених у зв`язку з цим витрат, надано не було, тому наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У силу вимог частини другої ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (із змінами та доповненнями) (далі - Кодекс або ПК України або повністю назва), контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 78.1.2 пункту 78.1 статті 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема: платником податків не подано в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звіт про контрольовані операції або документацію з трансфертного ціноутворення, якщо їх подання передбачено законом.

При цьому, порядок та особливості проведення документальної невиїзної перевірки визначені у статті 79 ПК України.

Згідно з пунктами 79.1 та 79.2 вказаної статті документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

У відповідності до абзацу 2 пункту 78.4 статті 78 ПК України, право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено під розписку копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Тобто, з наказом про невиїзну перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вище вказаних вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності її правових наслідків.

Відповідно до пункту 42.2 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Платники податків, які подають звітність в електронній формі та/або пройшли електронну ідентифікацію онлайн в електронному кабінеті, можуть здійснювати листування з контролюючими органами засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронний цифровий підпис» (абзац 1 пункту 42.4 статті 42 ПК України).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення (абзац 6 пункту 42.4 статті 42 ПК України).

З аналізу вищенаведеного слідує, що Податковим кодексом України передбачено альтернативні шляхи направлення документів платнику податків податковим органом, а саме: або засобами електронного зв`язку, або засобами поштового зв`язку, або шляхом вручення особисто платнику чи його представнику.

У той же час, необізнаність платника з наказом про проведення перевірки у зв`язку з наявністю поважних причин, може свідчити про відсутність правових наслідків для її проведення, так як невиїзна перевірка здійснюється не за місцезнаходженням платника податків, а завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку, що передбачено статтею 44 Податковою кодексу України.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 520/8681/18).

При цьому, податковою адресою платника податків-фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі (пункт 45.1 статті 45 Податкового кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, згідно інформації, наданої відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у місті Києві від 02.02.2018 №817, наданої на запит відповідача, адресою реєстрації ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 (а.с. 44).

Так, 01 березня 2018 року відповідачем було направлено позивачу запит №6890/К/26-15-13-04-20, з огляду на відображення позивачем у податковому розрахунку (форма №1-ДФ) за 2017 рік доходу у розмірі 25 000 грн та запропоновано позивачу подати декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік або надати пояснення та документи на їх підтвердження (а.с. 42).

Вказаний запит контролюючим органом було направлено 06 березня 2018 року на адресу реєстрації позивача: АДРЕСА_1 , однак такий лист повернувся 10.04.2018 не вручений «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 69-71).

У подальшому, повідомлення від 01 жовтня 2018 року про проведення перевірки на підставі Наказу від 28.09.2018 №14640, з вимогою про надання документів щодо отримання інвестиційного доходу та понесених інвестиційних витрат та вказаний Наказ було надіслано позивачу 01 жовтня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 , проте повернуто 03.11.2018 відправнику «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 69-71).

При цьому, за загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими платник має бути обізнаним, а й отримання ним зазначених відомостей.

Відмітка на конверті щодо причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є достатнім доказом інформування позивача про донарахування їй суми грошового зобов`язання. Позначення «за закінченням терміну зберігання» не розкриває справжні причини, з яких рекомендований лист не був вручений адресату, та не свідчить про відмову адресата отримати лист.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним в постановах Верховного Суду від 05.05.2018 у справі № 810/3188/17, та від 01.10.2019 у справі №640/21360/19.

Враховуючи, що фактично позивача не було повідомлено про дату початку проведення документальної невиїзної перевірки, так як повідомлення про дату початку та місце проведення перевірки та копію наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки було направлено позивачу засобами поштового зв`язку 01.10.2018, поштове відправлення з відміткою «за закінченням терміну зберігання» повернулось до контролюючого органу лише 03.11.2018, а Акт перевірки № 4235/26-15-42-02-30/ було оформлено 25.10.2018, відтак вказані обставини позбавили ОСОБА_1 можливості реалізації його права на ознайомлення з ними до початку здійснення контрольного заходу та подання відповідних пояснень і документів, що свідчить про недотримання порядку її проведення.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд у постанові від 19.02.2019 у справі №820/6323/17.

Лише за встановлення дотримання контролюючим органом процедури повідомлення позивача про призначення та початок проведення перевірки, зокрема, отримання копії наказу №14640 від 28.09.2018 та повідомлення про дату початку та місце проведення документальної позапланової невиїзної перевірки виникають законні підстави для її проведення.

Таким чином, ОСОБА_1 вважається таким, що повідомлений неналежним чином про отримання запиту та копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.

При цьому, винесений за наслідками проведення перевірки Акт від 25.10.2018 № 4235/26-15-42-02-30/ було направлено позивачу 27.10.2018 за адресою: АДРЕСА_1 , втім також повернуто 27.11.2018 за зворотною адресою у зв`язку з закінченням терміну зберігання (а.с. 72-74).

Крім того, надіслані 17.12.2018 на адресу позивача оскаржувані податкові повідомлення-рішення АДРЕСА_1, також були повернуті з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Вказані обставини підтверджують доводи апелянта щодо неналежного повідомлення про проведення перевірки та як наслідок відсутність підстав для винесення оскаржуваних повідомлень-рішень.

Щодо правомірності податкового повідомлення-рішення № від 13.12.2018, слід зазначити наступне.

Як було встановлено вище, під час проведення перевірки контролюючий орган прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не було задекларовано отриманий дохід у вигляді інвестиційного прибутку у сумі 25000 грн внаслідок купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл» в податковій декларації про майно, та як наслідок останнім не було сплачено податок на доходи фізичних осіб з таких доходів.

У відповідності до підпунктів 163.1.1, 163.1.2 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування платника податку (як резидента, так і нерезидента) є, зокрема: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету визначено статтею 168 розділу IV цього Кодексу.

Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Згідно з підпунктом 164.2.9 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), зокрема, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається в тому числі інвестиційний прибуток від проведення платником податку операцій з цінними паперами, деривативами та корпоративними правами, випущеними в інших, ніж цінні папери, формах, крім доходу від операцій, зазначених у підпунктах 165.1.2, 165.1.40 і 165.1.52 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу.

Зокрема, в розумінні підпункту 14.1.90 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Порядок оподаткування інвестиційного прибутку врегульований спеціальними нормами Податкового кодексу України, зокрема, пунктом 170.2 статті 170 цього Кодексу.

Згідно із пунктом «а» підпункту 170.2.7 пункту 170.2 статті 170 Податкового кодексу України для цілей пункту 170.2 цього Кодексу термін інвестиційний актив трактується як пакет цінних паперів, деривативів чи корпоративні права, виражені в інших, ніж цінні папери, формах, випущені одним емітентом.

Відповідно до підпункту 170.2.1 пункту 170.2 статті 170 Податкового кодексу України облік загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами ведеться платником податку самостійно, окремо від інших доходів і витрат. Для цілей оподаткування інвестиційного прибутку звітним періодом вважається календарний рік за результатами якого платник податку зобов`язаний подати річну податкову декларацію, в якій має відобразити загальний фінансовий результат (інвестиційний прибуток або інвестиційний збиток), отриманий протягом такого звітного року.

Згідно абзацами п`ятим та шостим підпункту 170.2.2 пункту 170.2 статті 170 цього Кодексу до продажу інвестиційного активу прирівнюються також операції з: обміну інвестиційного активу на інший інвестиційний актив; зворотного викупу або погашення інвестиційного активу його емітентом, який належав платнику податку; повернення платнику податку коштів або майна (майнових прав), попередньо внесених ним до статутного капіталу емітента корпоративних прав, у разі виходу такого платника податку з числа засновників (учасників) такого емітента чи ліквідації такого емітента.

Також придбанням інвестиційного активу вважаються також операції з внесення платником податку коштів або майна до статутного капіталу юридичної особи - резидента в обмін на емітовані ним корпоративні права.

Підпунктом 170.2.3 пункту 170.2 статті 170 Податкового кодексу України визначено, що якщо в результаті розрахунку інвестиційного прибутку за правилами, встановленими цією статтею, виникає від`ємне значення, воно вважається інвестиційним збитком.

У силу вимог підпункту 170.2.6 пункту 170.2 статті 170 Податкового кодексу України до складу загального річного оподатковуваного доходу платника податку включається позитивне значення загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами за наслідками такого звітного (податкового) року.

Загальний фінансовий результат операцій з інвестиційними активами визначається як сума інвестиційних прибутків, отриманих платником податку протягом звітного (податкового) року, зменшена на суму інвестиційних збитків, понесених платником податку протягом такого року.

Якщо загальний фінансовий результат операцій з інвестиційними активами має від`ємне значення, його сума переноситься у зменшення загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами наступних років до його повного погашення, крім фінансових результатів, зазначених в абзаці першому пункту 29 підрозділу 4 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України.

Таким чином, витратами платника податку на придбання інвестиційного активу можуть бути і кошти, сплачені за таке придбання, і вартість коштів або майна, внесених цим платником податку до статутного капіталу юридичної особи - резидента в обмін на емітовані ним корпоративні права.

Податок розраховується шляхом застосування до бази оподаткування ставки податку, встановленої пунктом 167.1 статті 167 Кодексу.

Відтак, до складу інвестиційного прибутку включається позитивна різниця між доходом, отриманим платником податку від продажу окремого інвестиційного активу, та його вартістю, що визначається із суми витрат на придбання такого активу, а до складу загального річного оподатковуваного доходу платника податку включається позитивне значення загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами за наслідками такого звітного (податкового) року.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 звертає увагу на відсутність у нього інвестиційного прибутку, так як загальний фінансовий результат операцій з інвестиційними активами, а саме купівлі позивачем та подальшого продажу корпоративних прав ТОВ «Софія Оіл» дорівнює нулю.

Як свідчать матеріали справи, у відповідності до протоколу №3 Загальних Зборів Учасників ТОВ «Софія Ойл» від 10.09.2015 вирішено затвердити рішення про продаж частин належної їй частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл» у розмірі 25000 грн, що складає 50% статутного капіталу Товариства шляхом укладення договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Софія Ойл» (а.с. 17).

Згідно до договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл» від 10.09.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паденко Тетяною Миколаївною, ОСОБА_2 продано ОСОБА_1 частку у статутному капіталі у розмірі 25 000 грн (а.с. 22-23).

У подальшому, 22 вересня 2017 року у відповідності до протоколу №2 Загальних Зборів Учасників ТОВ «Софія Ойл» від 22.09.2017 на підставі заяви ОСОБА_1 про вихід зі складу учасників Товаристіва вирішено затвердити вихід ОСОБА_1 зі складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл» та передати належну йому частку у статутному капіталі Товариства у розмірі 25000 грн (а.с. 20-21).

Відповідно до договору про відступлення шляхом купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл» від 22.09.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паденко Тетяною Миколаївною, позивачем - ОСОБА_1 продано частку у статутному капіталі у розмірі 25 000 грн ОСОБА_2 (а.с. 22-23).

Тобто, у 2015 році позивачем було понесені витрати, пов`язані з придбанням частки у статутному капіталі, в результаті чого позивач у 2017 році не отримав інвестиційного прибутку при їх відчуженні, оскільки різниця між доходом, отриманим від продажу інвестиційного активу, та його вартістю, що визначається із суми витрат на придбання такого активу, має нульове значення.

У свою чергу, відповідачем жодним чином не спростовано факт понесення позивачем витрат на придбання такого інвестиційного активу.

Відтак, оскільки позитивна різниця між доходом, отриманим позивачем від продажу окремого інвестиційного активу та його вартістю, що визначається із суми витрат на придбання такого активу, дорівнює нулю, то відповідно жодний інвестиційний прибуток у позивача не виникав.

Зазначений висновок узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №826/18650/14.

Виходячи з викладеного, так як сума отриманих позивачем коштів дорівнює сумі витрачених коштів в зв`язку зі здійсненням інвестиційної діяльності, тобто ні інвестиційного прибутку, ні інвестиційного збитку позивачем не отримано, вказане унеможливлює нарахування і сплату податку.

Отже, зважаючи на зазначені обставини, наявні підстави для скасування податкового повідомлення-рішення № від 13.12.2018.

Враховуючи безпідставність визначення ОСОБА_1 податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, податкові повідомлення-рішення від 13 грудня 2018 року № , № та № є також неправомірними та підлягають скасуванню.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що положеннями п. 86.8 ст. 86 ПК України визначено, що податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки у порядку, передбаченому ст. 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень - рішень, а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що здійснення перевірки є необхідною передумовою для винесення податкових повідомлень - рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами, тому за відсутності проведеної перевірки як юридичного факту у контролюючого органу відсутня компетенція на винесення податкового повідомлення-рішення.

Така компетенція не виникає в силу самого лише факту вчинення платником податків податкового правопорушення. Для визначення контролюючим органом грошових зобов`язань платникові податків шляхом прийняття податкового повідомлення-рішення у зв`язку з допущеними таким платником порушеннями необхідно дотриматися певних умов, а саме - спочатку провести податкову перевірку.

Таким чином, нормами ПК України з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів встановлені умови та порядок проведення перевірок. Невиконання цих вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 27 січня 2015 року (справа № 21-425а14), від 16 лютого 2016 року (справа №826/12651/14) та у постанові Верховного Суду від 17 березня 2018 року (справа №1570/7146/12), від 20 грудня 2018 року (справа № 815/1851/15), від 11 липня 2019 року (справа № 804/8855/14).

Враховуючи, що відповідачем було порушено процедуру проведення перевірки зважаючи на неналежне повідомлення ОСОБА_1 про її проведення, наслідком якої стало прийняття оскаржуваних податкових повідомлень - рішень від 13.12.2018, та відсутності у позивача інвестиційного прибутку внаслідок укладення договору купівлі-продажу, тому позовні вимоги є обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції рішення прийнято при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, тому воно підлягає скасуванню з прийняттям нового про задоволення позовних вимог.

При цьому, 20 cічня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду апелянтом подано заяву про розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

На підтвердження таких витрат позивачем було подано до суду: договір про надання правової допомоги від 20.11.2019 №20/11/19, додаток №1 до вказаного договору, Акт №1 приймання виконаних робіт (послуг) від 20.01.2020 до договору від 20.11.2019 №20/11/19, квитанцію від 20.01.2010.

Проаналізувавши доводи позивача, колегія суддів приходить до висновку, що вказане клопотання підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У відповідності до частин першої та третьої ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

У ст. 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У свою чергу, відповідно до частин шостої та сьомої ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених правових норм вказує про те, що у разі неспівмірності таких витрат, обов`язок доведення покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, однак відповідачем до суду апеляційної інстанції таке клопотання не подавалось.

Перевіряючи наявність підстав для стягнення заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, колегія суддів встановила, що на надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції позивачем було сплачено: за консультацію, аналіз матеріалів справи, складення стратегії представництва інтересів клієнта у судовому процесі - 500 грн, за складання апеляційної скарги - 1500 грн, ознайомлення з відзивом на апеляційну скаргу та його правовий аналіз - 500 грн, складання відповідних клопотань, заяв у справі - 500 грн, представництво адвокатом та захист його інтересів у суді (участь у судовому засіданні) - 1 500 грн, що в загальному розмірі становить 4500 грн.

Вказані витрати підтверджено документально, вони відповідають умовам договору та є співмірними зі складністю справи, часов, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг і виконаних робіт та значенням справи.

Отже, заявлені представником позивача витрати на правничу допомогу у ході апеляційного провадження підтверджуються матеріалами справи, відповідають вимогам закону та підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2019 року - скасувати.

Прийняти нову постанову якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 13 грудня 2018 року № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 4 500 грн. і штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 1 125 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 13 грудня 2018 року № про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору в розмірі 375,00 грн. і штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 93,75 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 13 грудня 2018 року № про застосування штрафних (фінансових) санкцій по податку на доходи фізичних осіб, передбачених п. 120.1 ст. 121 ПК України в розмірі 170 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 13 грудня 2018 року № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) з податку на доходи фізичних осіб, передбачених п. 121.1 ст. 121 ПК України в розмірі 510 грн.

Cтягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, , місцезнаходження: м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у зв`язку з переглядом справи у апеляційній інстанції в розмірі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук

Повний текст складено 23.01.2020 року.