Справа № 1.380.2019.004811
Суддя: Карп'як Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2020-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.004811
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Карп`як О.О.,

секретар судового засідання Лубоцька Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Громадської ради доброчесності, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування висновку,-

в с т а н о в и в:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Громадської ради доброчесності (м. Київ, вул. Генерала Шаповала, 9), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (м. Київ, вул. Генерала Шаповала, 9), про визнання протиправним і скасування висновку, в якій просить суд визнати протиправним та скасувати висновок про невідповідність судді Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, який затверджено Громадською радою доброчесності 09 квітня 2019 року.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 23.09.2019 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 03.10.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено строк для подання відзиву до суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі та встановлено третій особі десятиденний строк з дня отримання копії ухвали суду та відзиву на подання пояснень.

Копію ухвали суду про відкриття провадження надіслано відповідачу за адресою: 01001, м. Київ 1, вул. Ген. Шаповала, 9, Проте, до суду повернувся конверт з довідкою поштового відділення "інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення", про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване поштове відправлення з повідомленням про вручення №442. Також повідомлення відповідача про розгляд справи додатково здійснено шляхом надсилання копії цієї ухвали разом з повісткою про виклик на адресу електронної пошти Громадської ради доброчесності ().

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 25.11.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, витребувано у відповідача та третьої особи належним чином засвідчені копії документів, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення та додатків до нього.

18.12.2019 року на адресу суду третьою особою скеровано витребувані докази, а саме копію висновку, що є предметом оскарження. При цьому вказано, що будь - які інші копії документів, які стали підставою для затвердження громадською радою доброчесності, а також додатки до зазначеного висновку не надходили.

04.01.2020 року на адресу суду надійшло клопотання третьої особи про розгляд справи без участі уповноваженого представника третьої особи.

14.01.2020 року на адресу суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи у її відсутності на підставі поданих нею доказів. У той же день позивачем подано до суду копії додаткових доказів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає наступне. 10 квітня 2019 року до проведення співбесіди та дослідження суддівського досьє у приміщенні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України позивачу було вручено висновок Громадської ради доброчесності від 09.04.2019 року про невідповідність ОСОБА_1 як судді критеріям доброчесності та професійної етики. Вказаний висновок позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав. Вручена позивачу електронна версія висновку не дає можливості встановити дотримання відповідачем вимог Регламенту Громадської ради доброчесності, Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 року № 1000/5 та Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003». На електронній версії висновку відсутні підписи осіб, які його готували та прийняли, значиться лише «Координатор Громадської ради доброчесності». На звернення позивача до відповідача засобами електронної пошти, відповідачем не надано копії з оригіналу висновку ГРД із зазначенням прізвищ та ініціалів членів колегії, а також інформації стосовно членів ГРД, які були присутні на засіданні колегії ГРД 09.04.2019 року, а, отже, чи було це засідання повноважним. Будь яке рішення, у тому числі висновок ГРД має бути обґрунтованим, ґрунтуватись на достовірних обставинах та підтверджуватись відповідними доказами. Просила позов задоволити.

У встановлений судом строк відзиву від відповідача, а також інших заяв, клопотань, пояснень не надійшло.

Згідно із частиною шостою статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

30 жовтня 2019 року на адресу суду надійшли пояснення щодо позову від Вищої кваліфікаційної комісії суддів України наступного змісту. Рішенням Комісії від 01 лютого 2019 року № 8/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема, судді Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_1. Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Громадська рада доброчесності надає за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє. Громадською радою доброчесності 09 квітня 2019 року було затверджено висновок про невідповідність судді Шевченківського району м. Львова ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, який надійшов до Комісії 10 квітня 2019 року електронною поштою та був включений згідно з Законом до суддівського досьє Позивача. 07 червня 2018 року ВККС України, розглянувши питання про призначення результатів першого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді «Іспит» та допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди», ухвалила рішення № 126/зп-18, згідно з яким суддю Шевченківського районного суду м. Львова Білінську Галину Богданівну було допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди», за результатами іспиту, складеного 04 квітня 2018 року. 10 квітня 2018 року на засіданні Колегії ВККС України з позивачем було проведено співбесіду. За результатами такої співбесіди було вирішено оголосити перерву. Наступною датою проведення співбесіди з ОСОБА_1 було визначено 24 травня 2019 року. Проте, 24 травня 2019 року на електронну адресу Комісії надійшло клопотання (вх. № 31кп-1760/18-Б/15) від позивача про відкладення проведення з нею співбесіди у зв`язку із перебуванням на лікарняному, до клопотання було додано листок непрацездатності ОСОБА_1 А тому, 24 травня 2019 року під час проведення засідання колегії ВККС України було ухвалено рішення про оголошення перерви у співбесіді із суддею ОСОБА_1 Представник третьої особи просив врахувати дані пояснення при ухваленні судом рішення.

В судове засідання призначене на 16 січня 2020 року представники сторін не прибули, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Від позивача та третьої особи надійшли зави про розгляд справи без їх участі.

Від учасників справи інших заяв по суті справи не надходило.

Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

03 лютого 1993 року XI сесією I скликання Львівської обласної ради народних депутатів ОСОБА_1 . обрано народним суддею Шевченківського районного народного суду м. Львова. В подальшому постановою Верховної Ради України від 15.05.2003 року № 809-IV «Про обрання суддів» позивача було обрано на посаду судді Шевченківського районного суду м. Львова безстроково.

Рішенням ВККС України від 01 лютого 2018 року № 8/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема, судді Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_1.

09 квітня 2019 року Громадською радою доброчесності затверджено висновок про невідповідність судді Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.

У день проведення співбесіди, 10.04.2019 року на електронну адресу Комісії надійшов висновок Громадської ради доброчесності про невідповідність судді Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений 09.04.2019 (далі -висновок). Відповідно до пояснень третьої особи (вх.№39782 від 30.10.2019 року), вказаний висновок включений до суддівського досьє позивача.

З висновку від 09.04.2019 року вбачається, що підставами для його прийняття стало те, що:

- суддя безпідставно не задекларувала своєчасно своє майно чи члена сім`ї, що є ліквідним активом; суддя безпідставно допустила значні розбіжності у відомостях, поданих у майнових деклараціях за різні або ті самі періоди;

- суддя допускала порушення правил етики у професійній діяльності, допускала неетичне спілкування з журналістами.

Додатково надано інформацію, яка може вплинути на оцінку судді за показниками доброчесності та професійної етики або потребує пояснення судді стосовно:

- притягнення судді до адміністративної відповідальності у 2016 році за порушення правил дорожнього руху (зупинка у невстановленому місці), водночас в декларації доброчесності за 2016 рік суддя вказала, що нею не здійснювались вчинки, що мали наслідком притягнення її до будь - якого виду відповідальності;

- відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень на розгляді Шевченківського районного суду м. Львова, де суддя є головою, перебувала справа щодо притягнення її сина до адміністративної відповідальності, за результатами розгляду суд відмовив у притягненні його до адміністративної відповідальності за впливом строків, а розгляд справи неодноразово відкладався.

10.04.2019 року на засіданні колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з позивачем було проведено співбесіду та вирішено оголосити перерву.

З вищезазначеним висновком позивач ознайомилась 10 квітня 2019 року в приміщенні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Не погоджуючись з таким висновком відповідача, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

При цьому, спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій. Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб`єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Отже, визначальною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним владних управлінських функцій. Водночас, за законом надання правового захисту у порядку адміністративного судочинства правам, свободам, інтересам, що порушені суб`єктом владних повноважень, не пов`язується з обов`язковим віднесенням такого суб`єкта до системи органів державної влади або місцевого самоврядування, а так само не ставиться у залежність від наявності або відсутності у такого суб`єкта владних повноважень статусу юридичної особи.

Правовий статус та завдання Громадської ради доброчесності (далі - ГРД) визначені ст. 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 2 червня 2016 року (далі - Закон України № 1402-VIII). Вказаною нормою визначені: 1) мета створення Громадської ради доброчесності - сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики для цілей кваліфікаційного оцінювання; 2) склад, вимоги до членів, строк їх повноважень та порядок формування Ради; 3) конкретні повноваження Громадської ради доброчесності, права та обов`язки її членів.

У ст. 88 Закону України № 1402-VIII вказано, що у разі, якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям доброчесності та професійної етики, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

Частиною 4 ст. 85 Закону України № 1402-VIII визначено, що суддівське досьє, серед іншого, має містити висновок Громадської ради доброчесності (у разі його наявності).

Отже, згідно викладеного, на Громадську раду доброчесності покладено функцію щодо участі у проведенні кваліфікаційного оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Тобто, відповідач приймає участь у формуванні суддівського корпусу, впливає на суддівську кар`єру та наділений з цією метою відповідними владними повноваженнями.

Також варто відмітити, що за сферою правового регулювання Закон України "Про судоустрій і статус суддів" визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, тобто містить норми саме публічного права.

Відповідно до пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Висновок ГРД, затверджений відповідним рішенням, як одностороннє владне волевиявлення, є обов`язковими для розгляду іншим суб`єктом, зокрема, Комісією, стосується прав та інтересів конкретно визначеної особи та, відповідно, є правовим актом індивідуальної дії, на підставі якого виникають публічно-правові відносини.

Отже, процес надання для Комісії висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики, містить усі ознаки владної управлінської діяльності, на основі закону, з огляду на що прийнятий відповідачем висновок, як акт індивідуальної дії з правовими наслідками для позивача, має відповідати критеріям, визначеним частиною 2 статті 2 КАС України.

Крім того, суд вважає, що даний спір стосується проходження позивачем публічної служби.

Таким чином, визначальною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним публічно-владних управлінських функцій. Надання правового захисту у порядку адміністративного судочинства правам, свободам, інтересам, що порушені суб`єктом владних повноважень, не пов`язується з обов`язковим віднесенням такого суб`єкта до системи органів державної влади або місцевого самоврядування та не ставиться у залежність від наявності або відсутності у такого суб`єкта владних повноважень статусу юридичної особи.

Подання позивачем позову є єдиним можливим способом захисту порушених з боку ГРД прав, а тому відмова у прийнятті та розгляді по суті заявлених вимог означатиме порушення права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, що, у свою чергу, є порушенням вимог як національного законодавства, так і приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та обов`язкової до застосування практики Європейського суду з прав людини.

Враховуючи, що складання та надання висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики, який за своєю суттю є актом індивідуальної дії, є здійсненням владних управлінських функцій та стосується проходження позивачем публічної служби, а також зважаючи на те, що спірний висновок ГРД безпосередньо стосується прав та законних інтересів позивача, які вона вважає порушеними, даний спір є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами КАС України.

По суті спору суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" ГРД утворюється з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання.

Відповідно до частини 6 статті 87 вказаного Закону Громадська рада доброчесності: 1) збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 2) надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 3) надає, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє; 4) делегує уповноваженого представника для участі у засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді); 5) має право створити інформаційний портал для збору інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді.

Абзацом 2 частини третьої статті 88 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

Статтею 2 Регламенту ГРД передбачено, що завданням Ради як інструменту громадськості, що встановлений Законом України "Про судоустрій і статус суддів", є утвердження доброчесності та високих стандартів професійної етики у суддівському корпусі. З цією метою Рада сприяє Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання шляхом надання інформації про них або висновків про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) цим критеріям.

Підпунктом 4.10.1 пункту 4.10 Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженим Рішенням ВККСУ 13.10.2016 № 81/зп-16 (далі - Регламент ВККСУ) передбачено, що інформація щодо судді (кандидата на посаду судді) (далі - інформація) або висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності (далі - висновок) надається до Комісії Громадською радою доброчесності не пізніше ніж за 10 днів до визначеної Комісією дати засідання з проведення співбесіди стосовно такого судді (кандидата на посаду судді) (далі - співбесіда). Інформація або висновок подаються до Комісії у паперовій або електронній формі безпосередньо чи за допомогою засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію подання документів. Приймання Комісією інформації або висновку завершується о 18 год. 00 хв. (о 24 год. 00 хв. у разі направлення електронною поштою) дня, який передує першому з 10 днів до визначеної Комісією дати проведення співбесіди. Інформація або висновок вважаються поданими, якщо отримані Комісією у строк, визначений абзацом третім цього пункту. У разі недотримання Громадською радою доброчесності строку, визначеного абзацом третім цього пункту, питання щодо розгляду матеріалів, вирішується Комісією у складі колегії під час проведення засідання, про що ухвалюється протокольне рішення. Висновок, що надійшов після початку засідання з проведення співбесіди, Комісією не розглядається.

Відповідно до підпункту 4.10.2 пункту 4.10 Регламенту ВККСУ суддя (кандидат на посаду судді) має бути ознайомлений Громадською радою доброчесності з інформацією, що може свідчити про невідповідність його критеріям професійної етики та доброчесності (далі - інформація негативного характеру) або висновком, та має право надати Громадській раді доброчесності відповідні пояснення.

Згідно з частинами 1, 2 статті 19 Регламенту ГРД за результатами аналізу та (або) перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та (або) доброчесності, якщо визнає: 1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або 2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.

У висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку (ч. 2 ст. 19 Регламенту).

Як вбачається з наведених норм Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та Регламенту ГРД, обсяг оцінювання, що здійснюється ГРД, обмежується питаннями професійної етики та доброчесності суддів (кандидатів на посаду судді).

Про необхідність надання саме обґрунтованого висновку йдеться також і у Висновку Ради Європи від 10.04.2017 щодо Регламенту ГРД (п. 3.4), а саме: усі рішення судової ради про призначення, просування по службі, оцінку, дисциплінарну відповідальність та будь-які інші рішення, що стосуються кар`єри суддів, повинні бути обґрунтованими, що кореспондується з вимогами, встановленими у частині 2 статті 2 КАС України.

Згідно зі ст. 18 Регламенту ГРД, за результатами перевірки та (або) аналізу інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією або зборами за відсутності підстав для прийняття (затвердження висновку) може прийняти рішення про надання Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформації щодо доброчесності та (або) етичності поведінки судді (кандидата на посаду судді), якщо вона може бути важливою для цілей кваліфікаційного оцінювання. У рішенні наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до рішення. У разі, якщо після ухвалення рішення щодо судді стане відомою інша важлива інформація, Рада колегією чи зборами може прийняти рішення про надання такої інформації Вищій кваліфікаційній комісії суддів України.

Виходячи з системного аналізу наведених правових норм та обставин справи, суд приходить до висновку, що підставою для прийняття висновку є наявність у ГРД або достовірної інформації, або обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики особи, що має ґрунтуватись на чітких, формалізованих та об`єктивних критеріях такого визнання (оцінювання) та повинно підтверджуватися достатньою достовірною інформацією.

Суд звертає увагу, що поняття "доброчесність" чинним законодавством не визначене, а тому є оціночним поняттям, на чому зауважено також і у згаданому Висновку Ради Європи щодо ГРД, а також у Звіті Ради Європи та Асоціації правників України про результати моніторингу діяльності ГРД в контексті стандартів і рекомендацій Ради Європи.

Поряд з цим, відповідно до пункту 11 Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді), показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС України від 03.11.2016 №143/зп-16, відповідність кандидата на посаду судді критерію доброчесності оцінюється (встановлюється) за такими показниками:

11.1. Достовірність відомостей, зазначених кандидатом на посаду судді у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларації про доходи від професійної діяльності для самозайнятої особи, фізичної особи - підприємця.

11.2. Достовірність відомостей, зазначених кандидатом на посаду судді у декларації родинних зв`язків та декларації доброчесності, а також інших документах, поданих кандидатом.

11.3. Наявність інформації про вчинення кандидатом на посаду судді проступків або правопорушень, які свідчать про його недоброчесність, а також фактів притягнення його до відповідальності.

11.4. Наявність незабезпечених зобов`язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя.

11.5. Відповідність витрат і майна кандидата на посаду судді та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам.

11.6. Дотримання кандидатом на посаду судді законодавства, що регулює його професійну діяльність.

11.7. Надання адвокатом (патентним повіреним) правової допомоги з питань, які відповідають рівню його компетенції.

11.8. Чесність і сумлінність при здійсненні професійної діяльності.

11.9. Інші дані, які можуть вказувати про відповідність кандидата на посаду судді критерію доброчесності.

Ці показники оцінюються за результатами співбесіди та дослідження інформації, яка міститься у досьє кандидата на посаду судді, зокрема:

1) інформації та документів, наданих кандидатом на посаду судді, та будь-якої іншої інформації, яка міститься у досьє кандидата на посаду судді;

2) інформації, наданої центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, органом державного фінансового контролю в Україні, іншими органами державної влади, установами та організаціями;

3) декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування;

4) декларації родинних зв`язків та декларації доброчесності кандидата на посаду судді;

5) результатів повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (у разі її проведення);

6) висновку Громадської ради доброчесності (за наявності);

7) іншої інформації, що включена до досьє кандидата на посаду судді.

Ці показники оцінюються за результатами дослідження інформації, яка міститься у досьє кандидата на посаду судді, та співбесіди.

Отже, будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень, зокрема й висновок ГРД, має бути обґрунтованим, ґрунтуватись на достовірних обставинах та підтверджуватись відповідними доказами.

Відповідно до п. 12 глави 2 розділу ІІ Положення, відповідність судді критерію доброчесності оцінюється (встановлюється) за такими показниками: 12.1. Відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї задекларованим доходам. 12.2. Відповідність способу життя судді та членів його сім`ї задекларованим доходам. 12.3. Відповідність поведінки судді іншим вимогам законодавства у сфері запобігання корупції. 12.4. Наявність обставин, передбачених пп. пп. 9-12, 15-19 ч. 1 ст. 106 Закону. 12.5. Наявність фактів притягнення судді до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про недоброчесність судді. 12.6. Наявність незабезпечених зобов`язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя суддею. 12.7. Загальна оцінка інтегративності (доброчесності) за такими складовими: 12.7.1. Чесність і порядність. 12.7.2. Контрпродуктивна поведінка. 12.7.3. Схильність до зловживань.

Показники, передбачені п.п. 12.1-12.6 цієї глави, оцінюються за результатами співбесіди та дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, зокрема: 1) інформації, наданої центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, органом державного фінансового контролю в Україні, іншими органами державної влади; 2) декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування; 3) результатів повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (за наявності); 4) декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді; 5) результатів регулярного оцінювання; 6) результатів перевірки декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді (за наявності); 7) висновків Громадської ради доброчесності (за наявності); 8) іншої інформації, що включена до суддівського досьє.

Показник, передбачений п. 12.7 цієї глави, визначається за допомогою відповідних тестувань особистих морально-психологічних якостей та оцінюється на підставі висновку про підсумки таких тестувань і за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, та співбесіди.

Ці показники оцінюються за результатами дослідження інформації, яка міститься у досьє кандидата на посаду судді, та співбесіди.

Таким чином, оскільки відповідно до ст. 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ГРД утворюється з метою сприяння Комісії у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання, суд вважає, що при прийнятті будь-якого з передбачених статтями 18, 19 Регламенту рішень, відповідач має враховувати саме показники, визначені відповідними пунктами та главами Положення.

Підсумовуючи викладене, виходячи з положень ст. 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст. 19 Регламенту, суд акцентує увагу на тому, що висновки ГРД повинні бути обґрунтованими, а викладені в них обставини - достовірно підтвердженими.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Даний конституційний припис закріплений у ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Розкриваючи зміст верховенства права, Європейський суд з прав людини констатує, що верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом. Дані позиції знаходять своє практичне застосування і у практиці Верховного Суду (постанова від 28.08.2018 у справі №820/3789/17).

Суд зауважує, що оскільки у правовідносинах з позивачем ГРД виступає як суб`єкт владних повноважень, прийнятий нею висновок, як акт індивідуальної дії, який зумовлює виникнення правових наслідків для позивача в питаннях суддівської кар`єри останнього, має відповідати критеріям, визначеними ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи, що висновок за своїми ознаками фактично є рішенням суб`єкта владних повноважень, суд наголошує, що на нього розповсюджуються вимоги ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, необхідною є перевірка судом оскаржуваного висновку ГРД на відповідність критеріям, що встановлені у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінюючи висновок ГРД на предмет його обґрунтованості по суті висвітлених у ньому питань, суд звертає увагу на таке.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного висновку, ГРД вважає, що суддя безпідставно не задекларувала своєчасно своє майно чи члена сім`ї, що є ліквідним активом; суддя безпідставно допустила значні розбіжності у відомостях, поданих у майнових деклараціях за різні або ті самі періоди, а саме: відповідно до даних електронної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 рік членами сім`ї судді зазначені два сини: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також особа з якою суддя спільно проживає, однак не перебуває у шлюбі - ОСОБА_6 . Водночас відповідно до паперової декларації про доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за той же 2015 рік суддя як члена сім`ї декларує лише одного з синів - ОСОБА_5 . Згідно з даними електронної декларації, сину судді - ОСОБА_6 та особі, з якою суддя спільно проживає, ОСОБА_6 належить значна кількість рухомого та нерухомого майна, яка не була відображена суддею у паперовій декларації, а саме: житловий будинок та земельна ділянка у м. Львові, земельна ділянка у Львівській області, автомобілі Toyota Prado, Nissan Aimera, MERCEDES-BENZ 190-D, MERCEDES-BENZ E220C. ГРД зазначило, що у деклараціях судді різної форми, поданих за один і той самий рік, наявні суттєві розбіжності як щодо складу членів сім`ї, так і щодо кількості задекларованого майна. Виходячи з вище наведеного Громадська рада доброчесності зробила висновок, що суддя не дотрималась обов`язку правдивого декларування значної кількості рухомого та нерухомого майна та безпідставно допустила суттєві розбіжності у майнових деклараціях за один і той же період.

Натомість, за твердженням позивача, вимоги до заповнення паперової декларації 2015 року та електронної декларації 2015 року були різними: у паперовій декларації була лише графа «члени сім`ї декларанта», а у електронній декларації це поняття розширювалось уточненням щодо осіб, які проживають з декларантом і пов`язані спільним побутом. Як зазначає позивач, її син ОСОБА_6 не проживав у м. Львові, а проживав і був зареєстрований у м. Києві і тому не був включений до відомостей декларації поданої у паперовій формі за 2015 рік. Зазначення сина ОСОБА_6 у декларації за 2015 рік, поданої у електронній формі, було ініціативою самої судді, за її твердженням. З чоловіком, ОСОБА_6 станом на 2015 рік позивач не перебувала у зареєстрованому шлюбі, тому відомості про нього відсутні у декларації поданій у паперовій формі за 2015 рік. В електронній формі ж міститься графа «особи, які не перебувають у шлюбі, але пов`язані спільним побутом і проживають разом», тобто було розширено коло осіб, дані щодо яких повинні міститись у декларації.

Щодо суті обставин, які були покладені в основу оскаржуваного висновку, інтерпретація яких стала підставою для його прийняття, необхідно зазначити наступне.

Виявлення за результатами кваліфікаційного оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. (підпункт 4, частини 16-1 розділу XV Перехідні положення Конституції України). Таким чином, встановлені нові підстави для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності (невідповідність судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від оцінювання).

В той же час, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. (Стаття 58 Конституції України).

Зміни до Конституції України (щодо правосуддя) набрали чинності 30.09.2016. Отже ГРД, здійснюючи функцію суду у розумінні ст. 6 Конвенції, мала право аналізувати факти щодо відповідності позивача критеріям професійної етики та доброчесності лише за період після 30.09.2016, оскільки лише з цієї дати встановлено додаткову підставу для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності (звільнення з посади), а саме за невідповідність судді займаній посаді за критеріями професійної етики або доброчесності. У зв`язку з цим дії відповідача по включенню будь-якої інформації до висновку, її оцінка на предмет доброчесності та професійної етики за інший період до 30.09.2016 є противоправними.

Крім того, обставини та факти вказуються у висновку відповідачем без врахування строків давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Так, дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці чи здійснення відповідного дисциплінарного провадження. (частина 11 статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Це також є порушенням статті 6 Конвенції.

Так, ЄСПЛ у рішенні у справі «Олександр Волков проти України» з цього приводу, в контексті порушення статті 6 Конвенції, зазначив, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV).

Додатково ЄСПЛ зазначив, що хоча не вважає за належне вказувати на те, наскільки тривалим повинен бути строк давності, він вважає, що такий підхід, коли строк притягнення до дисциплінарної відповідальності у дисциплінарних справах, які стосуються суддів, є невизначеним, становить серйозну загрозу принципові юридичної визначеності. За цих обставин Суд доходить висновку, що у справі, що розглядається можливо порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. (пункти 137-140 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України»).

До 01.09.2016, тобто до початку роботи електронної системи подання та оприлюднення декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, суб`єкти декларування зобов`язані були подавати декларації про майно, доходи, витрати та зобов`язання фінансового характеру відповідно до статті 12 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» від 07.04.2011 № 3206-УІ.

Декларацію про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2015 рік (у спірному висновку «паперова декларація») ОСОБА_7 подала 25.03.2016 року.

Основні засади запобігання і протидії корупції в публічній і приватній сферах суспільних відносин на дату подання такої декларації врегульовані Законом України «Про засади запобігання та протидії корупції» (із змінами і доповненнями).

Відповідно до ст.12 вказаного Закону, суб`єкти декларування зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати за місцем роботи (служби) декларацію про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за минулий рік за формою, що додається до цього Закону. Перевірка достовірності зазначених у декларації відомостей здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, у порядку, визначеному цим органом. Форма такої декларації є додатком до вказаного Закону.

В декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2015 рік судді від 25.03.2016 року відображено у розділі 4 члени сім`ї: сина ОСОБА_5

У п.3.2.4 Методичних рекомендацій щодо заповнення декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, вказано, що поняття «членів сім`ї декларанта» може бути застосовано лише за умови сукупності обов`язкових ознак: 1) спільне проживання; 2) пов`язаність спільним побутом; 3) наявність взаємних прав та обов`язків із декларантом.

Щорічна декларація особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 рік (у спірному висновку «електронна декларація») позивачем подана 28.10.2016 року.

Відповідно о ст.45 Закону України «Про запобігання корупції», особи, зазначені у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Відповідно до рішення НАЗК від 10.06.2016 року №2 «Про початок роботи системи подання та оприлюднення декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 за №958/29088, визначено, що система подання та оприлюднення відповідно до Закону України "Про запобігання корупції" декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, розпочинає свою роботу в два етапи: 1) перший етап - з 00 годин 00 хвилин 01 вересня 2016 року для таких типів декларацій (повідомлень) та суб`єктів декларування, зокрема: щорічні декларації за 2015 рік службових осіб, які станом на 01 вересня 2016 року займають згідно зі статтею 50 Закону відповідальне та особливо відповідальне становище. Зазначені у цьому абзаці декларації подаються протягом 60 календарних днів з дати, визначеної у цьому абзаці; декларації, передбачені абзацом першим частини другої статті 45 Закону (декларації осіб, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування), службових осіб, які 01 вересня 2016 року чи пізніше цієї дати припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, та станом на день такого припинення займають згідно зі статтею 50 Закону відповідальне та особливо відповідальне становище; 2) другий етап - з 00 годин 00 хвилин 01 січня 2017 року для всіх інших суб`єктів декларування та декларацій (повідомлень), передбачених Законом. Зазначені у пункті 1 цього рішення декларації (повідомлення) подаються згідно із Законом шляхом заповнення відповідних форм на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції з використанням програмних засобів Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Форма декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування затверджена Рішенням НАЗК від 10.06.2016 року №3.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про запобігання корупції», члени сім`ї - особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, у тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі. Інформація про таких осіб відображалась в п.2.2 декларації.

Відтак, форми і вимоги до заповнення декларацій у письмовій та електронній формі за 2015 рік відрізнялись.

Так в декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 рік, що позивачем подана 28.10.2016 року у розділі 2.2 відображено членів сім`ї ОСОБА_5 (син), ОСОБА_6 (син) та ОСОБА_6 (особа, яка спільно проживає, але не перебуває у шлюбі). У розділі 6 декларації відображено такі транспортні засоби, що належать: суб`єкту декларування - SUZUKI SX-4 2008 р.в., ОСОБА_6 (особа, яка спільно проживає, але не перебуває у шлюбі) - TOYOTA PRADO 2007 р.в., ОСОБА_6 (сину) - NISSAN ALMERA 2012 р.в.; транспортні засоби на іншому праві користування (за дорученням): ОСОБА_6 (особа, яка спільно проживає, але не перебуває у шлюбі) MERCEDES - BENZ 190 D 1988 р.в., ОСОБА_5 (син) MERCEDES - BENZ E220C 1994р.в.

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено 03 грудня 2016 року.

При цьому, слід звернути увагу на те, що в оскаржуваному висновку про не доброчесність позивача відповідач взагалі не зазначає жодної норми, яка б була порушена позивачем у питанні декларування за 2015 рік.

Відтак, у висновку ГРД не враховано вищенаведені норми законодавства щодо заповнення позивачем декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2015 та щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 рік, натомість вказано, що правове навантаження на поняття «декларування» не змінилось у зв`язку з запровадженням електронної форми декларації. Крім того, не враховано, що ОСОБА_6 (особа, яка спільно проживає, але не перебуває у шлюбі) та ОСОБА_6 (син) - це дві різні особи, за якими зареєстровано різне майно та інше право користування. Як і не враховано відсутності права власності на автомобілі MERCEDES - BENZ 190 D 1988 р.в. та MERCEDES - BENZ E220C 1994р.в. за членами сім`ї суб`єкта декларування.

Доказів витребування у позивача пояснень з приводу подання таких даних не подано.

Правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначені у Законі України «Про запобігання корупції».

У відповідності до ч. 1 ст. 4 та п. 8 п. 8 ст. 11 Закону України «Про запобігання корупції», виключно Національне агентство з питань запобігання корупції наділене на законодавчому рівні повноваженнями з контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

У рішенні Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 814/886/17 зазначено, що здійснення контролю та перевірки декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, щодо достовірності повноти відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, належить до виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції.

Таким чином, саме цей компетентний орган вправі має право стверджувати, приймати відповідні рішення та формувати висновки щодо порушення позивачем вимог щодо декларування, необхідності декларування фактів, що випливають з наведених вище обставин.

Таких висновків НАЗК під час розгляду справи до суду не надано. Відсутні і докази звернення з цього приводу відповідача чи ВККС до НАЗК.

Відтак, передчасними та необґрунтованими є висновки про не дотримання позивачем обов`язку правдивого декларування значної кількості рухомого та нерухомого майна та безпідставного допущення суттєвих розбіжностей у майнових деклараціях за один і той же період - 2015 рік.

Також, відповідно до пункту 2 оскаржуваного висновку ГРД зазначає, що суддя допускала порушення правил етики у професійній діяльності, допускала неетичне спілкування з журналістами, а саме: відповідно до повідомлень ЗМІ суддя допускала неетичну поведінку під час спілкування з журналістами. Ознайомившись з поширеним відео, Громадська рада доброчесності вважає, що суддя не продемонструвала належного рівня відкритості, який можна було б обґрунтовано очікувати від особи, що знаходиться на публічній службі, фактично відмовившись від інтерв`ю у грубій формі. Громадська рада доброчесності вважає, що відмова від коментаря журналістам у грубій формі від особи, яка знаходиться на публічній службі та виконує представницькі функції, є такою, що підриває авторитет правосуддя та свідчить про недотримання такою особою критерію професійної етики.

Щодо вищезазначеного факту, викладеного в оскаржуваному висновку позивач зазначає, що жодних неетичних дій з її боку, як вона зазначає в позовній заяві, не було. Відмова була спричинена тим, що суддя ОСОБА_1. вийшла з нарадчої кімнати та прямувала до залу судових засідань для оголошення вироку.

Однак, у висновку не конкретизовано події (факту), що стали підставою для таких висновків, не зазначено дати події, не ідентифіковано відносно яких ЗМІ суддею допущено таку поведінку, не враховано обставин події. Відсутність таких даних унеможливлює з`ясування обставин вчинення події та підтвердження(заперечення) допущення суддею неетичної поведінки під час спілкування з журналістами. Питання обставин події має важливе значення при оцінці професійної етики, зокрема у випадку звернення журналістів до судді під час виходу її з нарадчої кімнати. Адже таємниця нарадчої кімнати є охоронюваною законом. Важливість дотримання такої таємниці не підлягає оспорюванню, а в разі її порушення нівелюється сам процес ухвалення законного судового рішення незалежним судом.

Отже, викладені у висновку твердження про допущення ОСОБА_1 порушення правил етики у професійній діяльності, суддя допускала неетичну поведінку під час спілкування з журналістами не підтверджені жодними доказами, ґрунтується виключно на припущеннях, неперевіреній інформації.

Окрім того, висновок щодо позивача не містить в собі інформації, передбаченої п.6, а також, додатки не містять пояснень судді, як це передбачено пп.8 п.4.10.3 Регламенту ВККС.

У оскаржуваному висновку додатково зазначено, що у 2016 році суддя притягувалася до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху (зупинка у невстановленому місці). Водночас за даними декларації доброчесності за 2016 рік суддя вказала, що нею не здійснювалися вчинки, що мали наслідком притягнення її до будь-якого виду відповідальності. Також, щодо сина судді був складений адміністративний протокол про керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Ця справа про адміністративні правопорушення розглядалася у Шевченківському районному суді м. Львова, у суді, де ОСОБА_1 є головою. За наслідком розгляду справи суд відмовив у притягненні сина ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у зв`язку зі спливом строків. Зі змісту судового рішення випливає, що розгляд справи неодноразово відкладався, у т.ч. за клопотанням особи, що притягалася до відповідальності у зв`язку з перебуванням на лікарняному, укладенням угоди з адвокатом, а також через хворобу адвоката.

Однак, у висновку не конкретизовано події (факту), що стали підставою для таких висновків, не зазначено дати, номеру рішення, не враховано обставин події. Відсутність таких даних унеможливлює з`ясування обставин вчинення події та її підтвердження(заперечення).

Виходячи із зазначеного, у випадку набрання законної сили судовим рішенням відносно сина позивача, яке постановив інший суддя, таке є остаточним і не може бути поставлено під сумнів будь-ким. Цього у висновку не відображено.

Слід звернути увагу на те, що з оскаржуваного висновку в частині додаткової інформації, не можна встановити які саме дії судді стали підставою для висновку ГРД.

Суд звертає увагу на ту обставину, що Громадська рада доброчесності утворюється з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання. Однак в її повноваження не входить перевірка судових рішень на предмет правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Окремо, зважаючи на викладені висновки у вказаному епізоді, суд звертає увагу, що викладаючи додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 , відповідач не навів, в площині питання доведення наявного об`єктивного та обґрунтованого сумніву у доброчесності судді, яким чином інформація, викладена між іншим, оцінюється ним як обґрунтований сумнів щодо відповідності позивача критерію доброчесності та професійної етики.

Варто звернути увагу, що відповідні факти у наведеній частині викладених у висновку обставин зауважувалися як інформація, що направляється лише до відома ВККС України.

Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, суд дійшов висновку, що необхідним для прийняття ГРД висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики є визнання ГРД достовірною інформації, яка є достатньою для такого висновку, або наявність обґрунтованого сумніву щодо доброчесності та професійної етики особи, що має ґрунтуватись на чітких, обґрунтованих та об`єктивних критеріях такого визнання (оцінювання) і повинно підтверджуватися достатньою і достовірною інформацією.

Таким чином, згідно з положеннями статті 87 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 19 Регламенту ГРД, висновки ГРД повинні бути обґрунтованими, а викладені в них обставини - достовірно підтвердженими. Лише належно обґрунтовані висновки (із чітким викладенням фактів і доказів, а також оцінка доказів з ретельним віднесенням факту до відповідної категорії) дають основу для висновку про недоброчесність. Належно обґрунтовані висновки мають містити мінімальні складові (правову підставу, встановлені факти, оцінку доказів, віднесення факту до відповідної категорії тощо) та слугують основою для правильного та справедливого рішення. Окрім того, лише належно викладені рішення можуть бути основою для формування практики визнання поведінки недоброчесною та такою, що порушує правила етики судді.

Водночас, ГРД під час складання своїх рішень, не повинна перебирати на себе компетенцію інших органів влади в частині встановлення фактів, що згідно з нормами чинного законодавства України прямо не належать до компетенції ГРД, а віднесені до компетенції інших органів держави, зокрема, наводити висновки щодо достатності підстав вважати встановленими відповідні обставини, у разі відсутності рішення такого компетентного органу, прийнятого у визначеному чинним законодавством України порядку

Підсумовуючи викладене у сукупності, суд вважає, що викладені в оскаржуваному висновку доводи ГРД не є достатніми для висновку про наявність обґрунтованого сумніву чи можливість виникнення обґрунтованого сумніву щодо відповідності позивача критерію доброчесності чи професійної етики.

Доводи відповідача, викладені у висновку, ґрунтуються на припущеннях, не доведених обставинах, є необ`єктивними та неправомірними, а відтак, не можуть бути підставою для його прийняття.

Також, суд погоджується з твердженнями позивача щодо відсутності в оскаржуваному висновку інформації щодо особи/осіб, які підписали такий висновок, оскільки вказаний «Висновок» має відмітку про найменування посади особи, яка його підписала «Координатор Громадської ради доброчесності» та на місті підпису містить надруковану відмітку «підписано електронним цифровим підписом». Між тим, відомості про особу, яка підписала - відсутні, тобто особа «координатора» не ідентифікована. Аналогічним чином оформлено підписання «Протоколу».

Єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності встановлено Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5 (далі за текстом - Правила).

Пунктом 2 Розділу І Правил визначено, що службовий документ - це офіційно зареєстрований службою діловодства або відповідним чином засвідчений документ, що одержаний чи створений установою у процесі її діяльності та має відповідні реквізити.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу ІІ Правил право на видання певного виду розпорядчого документа (постанови, рішення, наказу, розпорядження) закріплюється у положенні (статуті) установи і зумовлюється правовим статусом установи та порядком прийняття управлінських рішень (на підставі єдиноначальності або колегіальності).

Згідно з підпунктом 11 пункту 1 розділу ІІ Правил оформлення реквізитів організаційно-розпорядчої документації та порядок їх розташування мають відповідати Національному стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів. ДСТУ 4163-2003», затвердженому наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 № 55.

За змістом пункту 7 розділу ІІ Правил посадові особи підписують документи в межах своїх повноважень, визначених у положеннях (статутах) установи, положеннях про структурні підрозділи, посадових інструкціях, розпорядчому документі про розподіл обов`язків між керівником та його заступниками тощо. Підпис складається з назви посади особи, яка підписує документ (повної - якщо документ надрукований не на бланку, скороченої - на документі, надрукованому на бланку), особистого підпису, ініціалів (ініціала імені) і прізвища.

Відповідно до підпункту 4.4 пункту 4 Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів. ДСТУ 4163-2003», затвердженому наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 № 55, документи, що їх складають в організації, повинні мати такі обов`язкові реквізити: назва організації, назва виду документа (не зазначають на листах), дата, реєстраційний індекс документа, заголовок до тексту документа, текст документа, підпис.

Згідно з підпунктом 5.23 пункту 5 Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів. ДСТУ 4163-2003» підпис складається з назви посади особи, яка підписує документ (повної, якщо документ надруковано не на бланку, скороченої - на документі, надрукованому на бланку), особистого підпису, ініціалу(-ів) і прізвища. Якщо документ підписують кілька (дві або більше) осіб, то їхні підписи розташовують один під одним відповідно до підпорядкованості посадових осіб.

Разом з тим відсутність копії оскаржуваного Висновку ГРД не дає можливості встановити дотримання відповідачем вимог Регламенту та наведених законодавчих приписів

Наведене обґрунтовуються тим, що згаданий висновок ГРД, не відповідає усім переліченим вище вимогам щодо його оформлення.

Так, зокрема, на останній сторінці висновку ГРД відсутні підписи осіб, які його підписали, зазначено лише «Координатор Громадської ради доброчесності».

Суд зазначає, що у відповідності до пункту 4.1.10 регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів №81/зп-16 від 13 жовтня 2016 року (зі змінами та доповненнями) інформація щодо судді (кандидата на посаду судді або висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності надається до Комісії Громадською радою доброчесності не пізніше ніж за 10 днів до визначеної Комісією дати засідання з проведення співбесіди стосовно такого судді (кандидата на посаду судді).

Інформація або висновок подаються до Комісії у паперовій або електронній формі безпосередньо чи за допомогою засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію подання документів.

Приймання Комісією інформації або висновку завершується о 18 год. 00 хв. (о 24 год. 00 хв. у разі направлення електронною поштою) дня, який передує першому з 10 днів до визначеної Комісією дати проведення співбесіди.

Інформація або висновок вважаються поданими, якщо отримані Комісією у строк, визначений абзацом третім цього пункту.

У разі недотримання Громадською радою доброчесності строку, визначеного абзацом третім цього пункту, питання щодо розгляду матеріалів, вирішується Комісією у складі колегії під час проведення засідання, про що ухвалюється протокольне рішення.

Висновок, що надійшов після початку засідання з проведення співбесіди, Комісією не розглядається.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваний висновок затверджений ГРД 09 квітня 2019 року, ВККС висновок отримано 10 квітня 2019 року. Співбесіда з позивачем була призначена на 10 квітня 2019 року. Таким чином, відповідачем порушено строки надання висновку ВККС України.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та підтверджується поясненнями представника Комісії, висновок складено та подано до Комісії без дотримання вимог Регламенту Комісії, а саме: не дотримано строку подання висновку до Комісії, висновок ГРД зареєстровано в день проведення співбесіди (10.04.2019), а не за 10 днів; не зазначено інформації щодо пояснень судді, відмови від їх надання, мотивів та підстав їх врахування або відхилення, відомостей щодо можливості судді ознайомитись з висновком.

Ненадання можливості позивачу надати пояснення щодо питань, які зазначені у висновку ГРД, на переконання суду, свідчить про неповне отримання інформації, використання її без належної перевірки.

При цьому, судом наголошується, що ненадання позивачу можливості подати пояснення з приводу отриманої щодо нього негативної інформації позбавило позивача права на участь у процесі прийняття рішення щодо нього.

Враховуючи викладене у сукупності, суд вважає, що оскаржуваний висновок ГРД від 09.04.2019 не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, встановленим частиною другою статті 2 КАС України, прийнятий без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, є протиправним та порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом скасування відповідного рішення суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких гуртуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не надано жодних заперечень проти позовних вимог, жодних доказів в обґрунтування викладеного у оскаржуваному висновку та на спростування викладених обставин позивачем в позовній заяві.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення останніх у повному обсязі.

Про стягнення судових витрат позивач не просив.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Громадської ради доброчесності, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування висновку - задовольнити повністю.

Визнати протиправним і скасувати висновок про невідповідність судді Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, який затверджено Громадською радою доброчесності 09 квітня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.01.2020 року.

Суддя Карп`як Оксана Орестівна