Справа № 1.380.2019.004588
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2020-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.004588
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сподарик Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Карпи А.В.,

представника позивача Швець Д.Ю.,

представника відповідача Хілковського О.О.,

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ :
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) з вимогами до Військової частини НОМЕР_1 (Краматорський прикордонний загін Донецько-Луганського управління ДПС України) (84301, Донецька обл., м. Краматорськ, Марата,16, ), в якій з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 30.09.2019 просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) щодо не проведення повного розрахунку при звільнені ОСОБА_1 з посади начальника складу відділення ракетного та артилерійського забезпечення інженерно-технічного відділу Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України;

- стягнути з Військової частини № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період із 09.04.2017 по 16.10.2018 в сумі 203401 грн.80 коп.

Ухвалою суду від 12.09.2019 вказану позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків. На виконання вимог зазначеної ухвали суду позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 03.10.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

05.11.2019 за вх. №40630 надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду від представника відповідача.

05.11.2019 за вх. №40631 від представника відповідача надійшов до суду відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 05.12.2019 задоволено клопотання представника відповідача про участь в засіданнях суду в режимі відеоконференції. Забезпечення проведення відеоконференції за участю представника відповідача доручено Першому апеляційному адміністративному суду.

Ухвалою суду від 16.12.2019 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача від 05.11.2019 за вх. №40630 про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою суду від 16.12.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що наказом начальника Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 08.04.2017 №135-ос позивача звільнено з військової служби у запас та наказом від 16.10.2018 № 274-ос виключено із списків особового складу загону та усіх видів грошового забезпечення. Проте, відповідачем не проведено своєчасно розрахунок з позивачем при звільненні, не проведено нарахування та не виплачено грошову компенсації за невикористану основну щорічну відпустку за 2017 рік, у зв`язку з чим відповідач порушив законні права та інтереси позивача щодо своєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні. Вважає, що у даному випадку суб`єктом владних повноважень було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням ст.116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та у відповідності до ст.117 КЗпП України це є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, який у даному випадку становить період з 09.04.2017 по 16.10.2018. При обґрунтуванні позовних вимог наводить також висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду №806/1899/17 від 01.03.2018 та №823/1023/16 від 31.05.2018, згідно з яких військовослужбовці при звільненні мають право на виплату компенсації всіх належних сум. Просить суд стягнути на його користь компенсацію за таку затримку.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задоволити у повному обсязі.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача наголосив, що військовослужбовці правового статусу «працівник» не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому чинність КЗпП України на них не поширюється, а тому його норми, зокрема і норми ст. 117 КЗпП, не можуть поширюватись на відносини між військовим частинами та військовослужбовцями з приводу питань, які випливають з відносин проходження військової служби. Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, тобто на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України - Кодекс законів про працю України не поширюється. Крім того, відповідач наголошує, що згідно із законодавством військовослужбовці отримують не заробітну плату, а грошове забезпечення. Також представник відповідача посилається на те, що Пленум Верховного суду України у постанові № 13 від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначив, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо). Аналогічна позиція викладена у листі Міністерства соціальної політики України від 24.07.13 № 774/13/84-13. Тому вважає що, Краматорський прикордонний загін Донецько-Луганського управління ДПС України діяв у спосіб, який визначений відомчими нормативно - правовими актами та у відповідності до діючого законодавства.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву та просив суд у позові відмовити за безпідставністю.

Дослідивши доводи позову, зібрані у справі докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 до 08.04.2017 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника складу відділення ракетного та артилерійського забезпечення інженерно-технічного відділу.

Згідно із наказом начальника Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління ДПС України від 08.04.2018 №135-ос солдат ОСОБА_1 , начальник складу відділення ракетного та артилерійського забезпечення інженерно-технічного відділу виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби відповідно до п.п. «в» (у зв`язку із позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку) п.1 ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 08.04.2017.

Відповідно до Витягу з наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління ДПС України (по особовому складу) № 274-ос від 16.10.2018, відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України виключено зі списку особового складу загону та всіх видів забезпечення солдата ОСОБА_1 , начальника складу відділення ракетного та артилерійського забезпечення інженерно-технічного відділу, в запас на підставі п.п. «в» (у зв`язку із позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку) п.1 ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 08.04.2017 без права носіння військової форми та направлений на військовий облік до Сокальського-Червоноградського ОРВК Львівської області. Вислуга років становить 19 років 07 місяців 11 днів. Відповідно до абз. 3 п.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2017 рік терміном 10 календарних днів. Підстава: наказ начальника Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління ДПС України від 08.04.2018 №135-ос.

18.07.2019 представником позивача у справі направлено до Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління ДПС України запит на отримання інформації та документів з питань проведення розрахунку при звільненні.

За результатами адвокатського запиту відповідач листом від 29.07.2019 за № 30/Ш-45/35 надав представнику позивача запитувані документи відносно ОСОБА_1 щодо проведеного розрахунку при звільненні.

Фактичний розрахунок грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки у зв`язку із звільненням в запас, а саме за невикористану основну щорічну відпустку за 2017 рік терміном 10 календарних днів з позивачем проведено 29.11.2018, що і не оспорюється сторонами.

Вважаючи, що в день звільнення відповідач не здійснив виплату всіх сум, належних йому при звільненні, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Стаття 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 7 ст.43 Конституції України визначено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, як зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 року щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного суд вбачає, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, виходячи із аналізу вказаних норм, суд дійшов висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд враховує висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в його постанові від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у якій, зокрема, зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

З вказаного вище слідує висновок, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, з урахуванням вказаного, в контексті приписів ст.ст.116, 117 КЗпП України суд дійшов висновку, що останні визначають відповідальність установи (організації, підприємства) за затримку розрахунку при звільненні та спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Викладений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 08.02.2018 у справі №805/977/16-а.

Як вже було встановлено судом та зазначено вище, що 08.04.2017 позивача виключено зі списку особового складу та всіх видів забезпечення.

Натомість, остаточний розрахунок проведено з ним лише 29.11.2018, що встановлено із банківської виписки по рахунку.

Тобто, остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день фактичного звільнення ОСОБА_1 , а з порушенням строків встановлених ст.116 КЗпП України.

Таким чином, затримка остаточного розрахунку з позивачем відбулась з моменту звільнення позивача з квітня 2017 року по день фактичної виплати листопад 2018 року.

Щодо доводів представника відповідача викладених у відзиві на позовну заяву, суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за неотримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст. ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Крім того, ст.23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Отже, позивач не може бути підданий дискримінації у питанні права на своєчасне отримання належних йому грошових сум, незважаючи на те, що це є не «заробітною платою» (як зазначає відповідач), а є «грошовим утриманням». А в разі порушення права на своєчасне отримання належного позивачу грошового утримання з вини відповідача, позивач не може бути обмежений в отриманні грошової компенсації через рід своєї діяльності (військовослужбовець).

Позивач, як і будь-яка інша фізична особа через своєчасне неотримання належних йому грошових коштів вживав заходи до організації свого існування (харчування, облаштування свого побуту тощо).

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, системний аналіз спеціального законодавства та положень КЗпП України через призму правової позиції Верховного Суду свідчить про помилковість доводів представника відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм КЗпП України, тому судом до уваги не беруться.

При цьому, суд звертає увагу, що порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям станом на час виникнення спірних правовідносин визначено Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 №2232-XII, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Вказаною постановою визначено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Суд зазначає, що наведені нормативно - правові акти не містять в собі положень, які б врегульовували порядок обчислення грошового забезпечення військовослужбовцям за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

З огляду на вказане, суд вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку при здійсненні обрахунку сум грошового забезпечення, відповідач має право застосувати аналогію закону шляхом здійснення обрахунку на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок) при визначенні середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку у спірних правовідносинах.

Пунктами 5, 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Позивач наполягає на стягненні з Військової частини № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період із 09.04.2017 по 16.10.2018 в сумі 203401 грн.80 коп.

Відповідач в засіданні суду дану суму заперечує. Зазначає, що норми Кодексу законів про працю України на військових не поширюється, а тому його норми, зокрема і норми ст.117 КЗпП, не можуть поширюватись на відносини між військовими частинами та військовослужбовцями з приводу питань, які випливають з відносин проходження військової служби. Відповідач наголошує, що заявлена сума не може бути задоволена, оскільки включає в себе як постійні виплати, так і тимчасові. Стверджує, що слід взяти до уваги складові грошового забезпечення, які носять постійний характер, а не премії і додаткові винагороди, які не входять до грошового забезпечення війсьвослужбовця.

З огляду на спірність сум щодо стягнення, суд прийшов до переконання, що дані суми є спірними, у наказі від 16.10.2018 не значиться грошове забезпечення військовослужбовця, лише нарахування за відпустку, то і в даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки своєчасно розрахунок проведено не було, як вбачається із долучених доказів. З метою захисту порушених прав позивача, суд прийшов до переконання зобов`язати військову частину № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період із 04.2017 по 11.2018 (час фактичного розрахунку підтверджується випискою банку) .

Згідно з ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні положення відповідачем дотримані не були, що в свою чергу зумовило необхідність звернення позивача за захистом порушеного права до суду.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2802,41 грн підлягає стягненню на користь позивача з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.

Отже, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають присудженню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ :
Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та стягнення середнього заробітку,- задоволити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) щодо не проведення повного розрахунку при звільнені ОСОБА_1 з посади начальника складу відділення ракетного та артилерійського забезпечення інженерно-технічного відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язати військову частину № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період із квітня 2017 по листопад 2018.

У задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з військової частини № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 2802,42 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Сподарик Н.І.

Повний текст рішення складено та підписано 28 січня 2020 року