Справа № 120/4297/19-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 січня 2020 р. Справа № 120/4297/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришеної Р.М., розглянувши письмово адміністративну справу в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 (іден. код. НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (код ЄДРПОУ - 13322403, вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (іден. код. НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (код ЄДРПОУ - 13322403, вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що вона звернулась до відповідача із заявою щодо призначення пенсії за віком, як матері дитини з інвалідністю. Рішенням за №63 від 30.10.2019 відповідачем відмовлено у призначені пенсії за віком ОСОБА_1 , у зв`язку із відсутністю документів про визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною - інвалідом.

Ухвалою суду від 24.12.2019 відкрито провадження у даній справі та вирішено розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) відповідно до положень ст. 263 КАС України. Даною ухвалою також встановлено відповідачу 15-денний строк для подачі до суду відзиву на позовну заяву.

На виконання вимог ухвали суду від 24.12.2019 та відповідно до положень ст. 162 КАС України, стороною відповідача подано до суду відзив щодо заявлених позовних вимог, з якого слідує, що відповідач заперечує щодо задоволення адміністративного позову з огляду на наступне.

Абзацом 1 пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років мають право на призначення дострокової пенсії за віком. Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено перелік документів, які додаються до заяви про призначення пенсії.

Зокрема, абзацом 11 пункту 2.1 розділу II Порядку передбачено перелік документів, які засвідчують особливий статус особи. В даному випадку це документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю. Також, відповідно до пункту 2.18 Порядку, визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько - консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).

Оскільки документи про визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом відсутні, відповідно, управління не мало правових підстав для призначення пенсії за віком ОСОБА_1 . При цьому, вказано, що позивачу також не зараховано до страхового стажу періоди роботи, які зазначені в трудовій книжці НОМЕР_3 , з огляду на те, що запис про зміну прізвища після одруження внесено не у відповідності до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників

Крім того, враховуючи дані індивідуальних відомостей про застраховану особу з бази даних реєстру застрахованих осіб до страхового стажу ОСОБА_1 зараховано 23 роки 02 місяці 8 днів.

Інших заяв та клопотань на адресу суду не надходило, відтак справа розглядається судом в порядку письмового провадження за наявними в ній доказами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

02.08.2019 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою щодо призначення пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". До заяви додано перелік документів: довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, документи про місце проживання (реєстрації) особи, заява про призначення/перерахунок пенсії, паспорт, трудова книжка, документ про визначення дитини заявника інвалідом з дитинства/дитиною-інвалідом, свідоцтво про народження дитини, свідоцтво про шлюб, свідоцтво РАГС про смерть.

Рішенням за №63 від 30.10.2019 відповідач відмовив у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 . Мотивуючи відмову тим, що позивачем не надано документів про визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною інвалідом. Разом з тим, повідомлено, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи, які зазначені в трудовій книжці НОМЕР_3 , оскільки запис про зміну прізвища після одруження внесено некоректно.

Втім, зарахований страховий стаж позивача становить 23 роки 02 місяці 8 днів.

Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується наступним.

Згідно із ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Положеннями ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

В свою чергу в п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України регламентовано, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Згідно із ст. 17 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (п. "є" і "ж" ст. 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (ст. 94).

Вказана норма містилася у первісній редакції Закону № 1788-XII та є чинною до сьогодні.

Водночас 01 січня 2004 року набрав чинності Закон України від 9 липня 2003 року "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Так, абзацом 4 пункту 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" цього Закону було передбачено, що жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону, за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

03 жовтня 2017 року прийнято Закон України № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", який набрав чинності 11.10.2017. Серед іншого, цим законом доповнено Закон № 1058-ІV розділом XIV-1 "Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян", що складається із статей 114 та 115, а пункт 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" викладено в новій редакції.

Тобто, починаючи з 11.10.2017 втратив чинність вищезазначений абзац 4 пункту 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону № 1058-ІV. Водночас пунктом 3 частини першої статті 115 розділу XIV-1 "Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян" Закону №1058-IV передбачено, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

Суд зауважує, що між Законами № 1788-XII та № 1058-IV існує певна колізія, оскільки згідно з першим умовою для дострокового призначення пенсії є виховання дитини до восьмирічного віку, тоді як другий встановлює більш м`яку умову - виховання дитини до шестирічного віку. Таку колізію суд вирішує на користь особи, адже згідно із ч. 3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відтак чинні на сьогодні положення ст. 17 Закону № 1788-XII підлягають застосуванню лише в тій частині, що не звужує право особи на отримання дострокової пенсії за віком.

Отже, змістовний та порівняльний аналіз вищевказаних норм права дає підстави для висновку про те, що і Закон № 1788-XII, і Закон № 1058-IV (як в чинній, так і в попередній редакціях) надають право на дострокову пенсію за віком матерям, які, зокрема, виховали хоча б одну особу з інвалідністю з дитинства (дитину з інвалідністю) до шестирічного віку, після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років (тобто, у цьому випадку дитина-інвалід повинна бути у віці до 16 років для виходу матір`ю на дострокову пенсію).

Водночас суд зауважує, що в силу вимог закону однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття "особа з інвалідністю" на момент виникнення спірних відносин установлювався статтею 2 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", а також статтею 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року № 2961-ІV "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні". Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону № 2961-ІV дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Суд наголошує на тому, що визначення терміну "інвалід з дитинства" не міститься ані в Законі № 875-ХІІ, ані в Законі України від 16 листопада 2000 року № 2109-III "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю". При цьому за змістом абзацу 2 пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі - Положення № 1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з п. 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

З наведених вище норм Закону № 1058-ІV вбачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, встановлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до ч. 12 ст. 7 Закону № 2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Згідно з п. 2.18 Порядку № 22-1 визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).

Тобто, такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058-IV.

Таким чином, суд зауважує, що пункт 2.18 Порядку № 22-1 не суперечить відповідним положенням Закону № 1788-XII та Закону № 1058-ІV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення цього виду пенсії.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27.05.2014 року у справі № 21-133а14 та від 13.02.2019 у справі № 332/617/17.

Як встановлено з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження. Відповідно до свідоцтва від 21.11.1998 встановлено факт смерті ОСОБА_2 .

Рішенням Лікарсько-консультативної комісії за №634 від 01.08.2019 ОСОБА_2 поставлено діагноз спастичний тетрапарез та згідно із висновком, за станом здоров`я дитина до 6-ти річного віку була визнана дитиною з інвалідністю.

Довідкою Озаринецької сільської ради за №714 від 16.10.2019 підтверджено, що ОСОБА_1 народила та доглядала дитину-інваліда ОСОБА_2 (д.н. 06.02.1984).

З огляду на те, що позивачем надано рішення лікарсько-консультативної комісії, відповідно до висновку якого дочка ОСОБА_1 мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до 6-ти років, відмова Головного управління ПФУ у Вінницькій області у призначенні дострокової пенсії за віком є незаконною та необґрунтованою.

При цьому орган пенсійного фонду, як суб`єкт владних повноважень, трактує норми Закону на свій розсуд, і віддає перевагу найменш сприятливому для позивача тлумаченню законодавства України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач, відмовивши позивачу у призначенні дострокової пенсії за віком, допустив протиправні дії шляхом винесення відповідного рішення від 30.10.2019, що призвело до порушення права позивача на отримання пенсії.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови в призначенні пенсії за віком, суд зазначає наступне.

Ефективний спосіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Оскільки оскаржуваним рішенням відповідача вирішено питання про призначення пенсії, суд не вбачає підстав для визнання окремо дій відповідача протиправними, оскільки вони саме полягають у прийняті рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області за №63 від 30.10.2019 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Крім того, відповідно до рішення про відмову в призначенні дострокової пенсії за віком від 30.10.2019 відповідачем не зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи, які зазначені в трудовій книжці НОМЕР_3 , у зв`язку із тим, що запис про зміну прізвища після одруження заявниці внесено некоректно.

Визначаючись щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до трудового стажу періоди роботи за трудовою книжкою НОМЕР_3 , суд зазначає наступне.

01.04.1981 заповнено трудову книжку позивача НОМЕР_3 , в якій відділом кадрів підприємства внесено виправлення прізвища позивача із "ОСОБА_1" на "ОСОБА_1", у зв`язку із вступом у шлюб, який зареєстрований 29.05.1983.

Відповідно до Інструкції "Про порядок ведення трудових книжок працівників" №58 встановлено та визначено процедуру заповнення керівником підприємства, установи, організації трудових книжок працівників при звільненні, переведені з одного підприємства на інше або на іншу роботу на тому ж підприємстві, тощо.

Згідно із п 1.5. питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 "Про трудові книжки працівників", цією Інструкцією та іншими актами законодавства.

Так, відповідно до п. 4 Постанови КМУ від 27 квітня 1993 року № 301 "Про трудові книжки працівників", відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Отже, чинним законодавством визначено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17).

З огляду на викладене, суд зазначає, що позивач не повинен нести відповідальність за некоректне внесення записів до трудової книжки, а тому, позовна вимога щодо зарахування до трудового стажу періодів роботи за трудовою книжкою НОМЕР_3 підлягає задоволенню.

При цьому, суд вказує на те, що страховий стаж позивача становить 23 роки 02 місяці 8 днів, що є достатнім, адже п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років.

Крім того, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Відтак порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком з 02.08.2019.

Згідно з частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частин 1-3 статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Підсумовуючи наведене вище, суд погоджується з мотивами і аргументами на які посилався позивач, оскільки наведений перелік доказів повністю спростовує позицію відповідача, відтак позовна заява підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області за №63 від 30.10.2019 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком, відповідно до абзацу 1 пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" починаючи з 02 серпня 2019 року, з врахуванням до страхового стажу періодів роботи за трудовою книжкою серії НОМЕР_4 .

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити: ОСОБА_1 (іден. код. НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ); Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (код ЄДРПОУ - 13322403, вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100)

Повний текст рішення складено: 24.01.2020

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна