Справа № 1.380.2019.003067
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.003067
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Грень Н.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Редкевич О.Р.,

представника позивача Максимова А.О.,

представника відповідача та третьої особи Неофіта Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в порядку загального позовного провадження справу за позовом громадянки Сирійської арабської республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії -

в с т а н о в и в:

21.06.2019 до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов громадянки Сирійської арабської республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому позивач з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №90-19 від 06.03.2019 про відмову у визнанні громадянки Сирії ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянку Сирії ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржене рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято без урахування того, що позивач, будучи громадянкою Сирії та перебуваючи за її межами, в Україні, не може повернутися у країну свого походження та змушена шукати захисту в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали у неї обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я, зумовлені внутрішнім збройним конфліктом, в умовах якого існує загроза загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини. Покликаючись на п.п.39-42, 65 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, Методичні рекомендації УВКБ ООН по міжнародному захисту осіб, які шукають притулок з Сирії, вказала на те, що відповідач формально підійшов до прийняття рішення №90-19 від 06.03.2019, без належної оцінки інформації про країну походження позивача, тому таке, на думку позивача, є протиправним і підлягає скасуванню. З урахуванням вказаного, адміністративний позов просить задоволити в повному обсязі.

У поданій відповіді на відзив позивач додатково зазначає, що з огляду на інформацію по країні походження, в Сирійській Арабській Республіці на даний момент відбувається тривалий внутрішній збройний конфлікт, який охоплює фактично усю територію держави. При цьому, звернув увагу, що дана інформація міститься у відкритих джерелах і згідно з приписами ч.3 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України не потребує додаткового доказування.

Відповідач - Державна міграційна служба України позов не визнав, у поданому на позовну заяву відзиві проти позову заперечив, зазначив, що заявниця покликається на те, що на даний момент вона не може повернутися до країни свого походження Сирійської Арабської Республіки через громадянську війну, оскільки вона медик і її змусять надавати лікарську допомогу на війні. Однак, відповідач зазначає, що на території Сирійської Арабської Республіки відбувається громадянська війна, проте чимало районів перебувають під контролем сирійської армії в тому числі і місто Дамаск, про яке говорить заявниця і в якому проживають її батьки. Окрім того, вказує, що Відповідно до Указу № 33 від серпня 2014 року передбачено отримання відстрочки від армії шляхом сплати певної суми грошей. Також, це положення відноситься до тих людей, які легально покинули Сирію з метою навчання за кордоном, до яких належить заявниця. Таким чином, на думку відповідача, немає підстав вважати, що заявниця буде вимушена йти служити до армії, брати участь у військових діях та надавати медичну допомогу військовим. Отже, твердження заявниці про те, що її змусять на війні надавати медичну допомогу не може вважатись доведеним, разом з тим, аналізуючи ІКП можна стверджувати, що існує безпечне повернення заявниці до Сирії. Також відповідач звертає увагу на те, що позивач ніколи не приймала участі у політичній чи релігійній діяльності у країні походження, у демонстраціях проти президента та уряду Сирійської Арабської Республіки, не була членом жодних організацій (політичних, релігійних, військових, громадських, тощо). Позивач не навела фактів свого особистого переслідування в країні громадянської приналежності, до виїзду із Сирії не зазнавала переслідувань збоку державних чи недержавних органів. Саме тому відповідач вважає вимоги позивача, викладені в позовній заяві необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Ухвалою судді від 26.06.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою суду від 14.11.2019 закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні судом замінено відповідача у справі Головне управління ДМС України у Львівській області на Державну міграційну службу України, та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

Ухвалою від 14.12.2019 визнано поважними причино пропуску строку звернення до суду громадянки Сирійської арабської Республіки ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії та поновлено громадянці Сирійської арабської республіки ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити

Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні проти позову заперечив, просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Суд, заслухавши вступне слово представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , є громадянином Сирійської Арабської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дані про особу встановлено на підставі паспорта громадянина Сирійської Арабської Республіки № НОМЕР_1 , виданого 01.07.2008 (місце видачі - Дамсуб-Центр) дійсний до 30.06.2014, продовжений позивачем у місті Києві до 01.07.2018.

13.07.2018 позивач звернулася до Головного управління ДМС України у Львівській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною звернення ОСОБА_1 зазначила неможливість повернення у країну громадянської приналежності - Сирію у зв`язку з тим, що зараз там йде війна. Окрім того, вказала, що вона медик, і її змусять надавати лікарську допомогу на війні.

З матеріалів особової справи №2018LV0028, на підставі наявних у ній документів, встановлено наступні факти стосовно позивача.

ОСОБА_1 народилася в селі Жандоба, Туніська Республіка. За релігійними переконаннями - мусульманка, за національністю - сирійка. Сімейний стан - не одружена, дітей - немає.

За словами позивача у неї є родичі: батько - ОСОБА_2 , проживає у місті Дамаск, Сирія, працює дантистом, мати- ОСОБА_3 , проживає в м. Дамаск, домогосподарка. Також у заявниці є сестра - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якою вони двійнята, та молодша сестра ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка навчається у школі та проживає у Лівані.

Рідна мова позивача - арабська, володіє англійською та французькою.

Позивач стверджує, що з 1998 року вона з батьками проживала в Лівані, закінчила там середню школу. В 2012 році вирішила продовжити навчання в Україні. В 2008 році виготовила сирійський національний паспорт НОМЕР_6 та звернулася 17.10.2012 до Посольства України в Ліванській Республіці м. Бейрут за візою НОМЕР_5 з метою навчання в Україні.

24.10.2012 позивач вперше прилетіла в Україну літаком у місто Львів, щоб навчатися у медичному університеті.

Позивач була документована посвідками на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 , виданої 01.11.2013 з терміном дії до 01.07.2014, та посвідкою серії НОМЕР_3 , виданої 17.06.2014 з терміном дії до 15.07.2018 року, орган, що видав 4601.

У період з 2012-2018 рр. ОСОБА_1 навчалася у Львівському національному медичному університеті імені Д. Галицького, отримала диплом спеціаліста серії НОМЕР_4 виданий 14.06.2018.

За словами позивача перебуваючи на території України з 2012 року вона до Сирії не їздила. Позивач з 2012 року лише декілька разів відвідувала свою сестру, яка живе в Лівані.

Раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ (У) ДМС України в областях та місті Києві не зверталася.

13.07.2018 позивач звернулася до ГУ ДМС у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому що повернутися до Сирії неможливо через війну, крім цього вона планує ще продовжити навчання в Україні.

Згідно відповіді т.в.о. начальника сектору Міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції у Львівській області від 19.10.2018, ОСОБА_1 станом на 19.10.2018 року не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу.

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_1 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (згідно листа від 05.11.2018).

Як зазначено у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2018LV0028 від 30.01.2019, на підставі аналізу матеріалів особової справи та інформації по країні походження, було встановлено, що заява ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необгрунтованою та має ознаки зловживання процедурою надання притулку в Україні, задля легалізації, а відповідно у неї немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених пунктами 1, 13, частини 1, статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

06.03.2019 Державною міграційною службою України прийнято рішення №90-19, про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Не погодившись із зазначеним рішенням позивач звернулася із цим позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд керувався наступним.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року №3671-VІ (далі - Закон України №3671-VI).

Відповідно до пунктів 1, 13 статті 1 Закону України №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У статті 5 Закону України №3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до частини 5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з частинами 1, 7 статті 7 Закону України №3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до абзацу першого частини 5 статті 10 Закону України №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною 6 статті 8 цього ж Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Приписами пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 № 8043/04 передбачено, що заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані у 2000 році за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, зазначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Аналогічні положення містять і Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року), в яких зазначено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень, точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 звернулася до органів міграційної служби із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи свою заяву неможливістю повернення на батьківщину через громадянську війну в Сирії. Вказала, що є медиком, тому її змусять надавати лікарську допомогу на війні.

З даного приводу суд зазначає, що згідно інформації по країні походження (http://sana.sy/ru/?p=44579), Президент Сирії Башар Асад підписав Указ № 33 від серпня 2014 року, яким передбачено отримання відстрочки від армії шляхом сплати певної суми грошей. Також, це положення відноситься до тих людей, які легально покинули Сирію з метою навчання за кордоном, до яких належить заявниця.

Суд при прийнятті рішення враховує позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 06.03.2019 у справі №815/1000/17, від 31.10.2018 у справі №826/14671/16, від 14.03.2018 у справі №813/901/16, в яких зазначено, що оцінка побоювань обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи-заявника, яка є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Разом з тим, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Відповідно до частини 3 статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

З цього приводу суд зазначає, що на час прийняття відповідачем оскарженого рішення, ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становила ризик для людини, яку висилають в цю країну.

Так, у Рекомендаціях УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV) від листопада 2015 року зазначено, що конфлікт у Сирії триває вже п`ятий рік, і гуманітарна ситуація як і раніше погіршується. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни.

Відповідно до пункту 4 вказаних Рекомендацій майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, частково взаємно накладаються один на одного; ця ситуація ускладнюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угруповання Ісламська держава Іраку і аль-Шама (далі - ІДІШ) зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу Сирії і часто вступає в озброєні зіткнення з антиурядовими збройними групами, курдськими силами (Загонами народної самооборони, ОНБ), а також з урядовими силами. ІДІШ закріпило свій контроль практично над цільною ділянкою території, розташованим переважно в північній та центральній частині Сирії. Крім цього, ІДІШ розширило зону свого контролю і впливу, особливо в центральних районах Сирії, в східних районах провінції Хомс, а також в районах розташованих південніше, включаючи і Ес-Сувейда.

Згідно рекомендацій по питанню міжнародного захисту відносно осіб, які покинули Сирійську Арабську Республіку (Редакція V) УВКБ ООН за листопад 2017 року з урахуванням численних повідомлень про серйозні і масштабні порушення міжнародного гуманітарного права (МГП), законодавства про права людини і зловживання в цій області, а також з огляду на триваючі збройні конфлікти у багатьох регіонах країни, УВКБ ООН, як і раніше характеризує втечу цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців, причому переважна більшість шукачів притулку сирійців продовжують потребувати міжнародного захисту та відповідають вимогам визначення "біженець", що міститься в ст. 1А (2) Конвенції 1951 року. Для багатьох цивільних осіб, які залишили Сирію, зв`язок з однією з підстав, зазначених в Конвенції 1951 року, буде полягати в прямому або непрямому, реальному чи гаданому зв`язку з однієї зі сторін конфлікту. Характерною особливістю конфлікту в Сирії є те, що різні його сторони часто приписують певні політичні переконання значним групам людей, в тому числі сім`ям, племенам, релігійним або етнічним групам, або, за аналогією, цілим містам, селам і районам.

Також у Рекомендаціях по питанню міжнародного захисту відносно осіб, які покинули Сирійську Арабську Республіку (Редакція V) УВКБ ООН за листопад 2017 року вказано, що з урахуванням переважаючих в Сирії умов, зокрема з урахуванням різноманіття і складності конфліктів, нестабільності ситуації з безпекою, повідомлень про високий рівень порушень прав людини і зловживань в цій галузі, глибоко укорінених підозр щодо осіб іншого походження або іншої власності, УВКБ ООН не вважає, що державам доцільно відмовляти в міжнародному захисті особам з Сирії на підставі альтернативи втечі або переміщення всередині країни.

Водночас, суд звертає увагу, що при перевірці правдоподібності тверджень заявника, відповідач, за результатами аналізу інформації по країні походження з відкритих джерел визнав, що викладені позивачем твердження про ситуацію збройного конфлікту в країні її походження не викликають сумніву і є достовірними та правдоподібними.

Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно Конституції України.

Право на життя і заборона катувань також закріплені в наступних ратифікованих Україною міжнародних договорах:

1. Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, зокрема стаття 3: "Жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань".

2. Конвенція, стаття 2: "Право кожного на життя охороняється законом"; ст.3: "Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню".

Норми Конвенції тлумачаться в рішеннях Європейського суду з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За загальною практикою Європейського суду з прав людини, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.

Вирішуючи спір, суд враховує, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хреста визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту, дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Європейський суд з прав людини у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Згідно з інформацією компетентних інформаційних джерел: Великобританія: Home Office (МВС) (http://www.refworld.org/docid/50. f55c8d2.html), " 3.1.3…. Гуманітарна криза, що продовжує погіршуватися, така, що для більшості мігрантів висилка призвела б до порушення статті 3 ЄКПЛ. Рівень невибіркового насильства в основних містах і районах бойових дій в Сирії перебуває на такому рівні, що існують серйозні підстави вважати, що особа, тільки своєю присутністю там протягом будь-якого відрізка часу, стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує її життю або особистої недоторканності".

З огляду на покладені в основу оскарженого рішення висновки, відповідач не взяв до уваги поточну та актуальну інформацію по країні походження позивача, натомість надав перевагу відсутності фактів того, що позивач та члени його родини не переслідувались; звернення до органів міграційної служби було пов`язано лише з бажанням тимчасової легалізації на території України, а не з військовими діями, які мають місце в країні громадянської належності; будь-якої інформації щодо переслідування заявник не надав.

Крім того, належить врахувати Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку, в редакції III, жовтень 2014 року (http://www.refworld.org.ru/docid/549983214.html%20). Так, УВКБ ООН повторює заклик до держав, що не є сусідами Сирії, вивчати конкретні та ефективні способи вираження солідарності. В п.31 зазначеної рекомендації вказано: "У світлі розвитку подій і зміни обставин в Сирії, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці "на місці" (sur place), могли розраховувати на прийняття відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями".

Також, суд враховує Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку, в редакції ІV, листопад 2015 року. В пункті 31 зазначеної рекомендації вказано: "УВКБ ООН характеризує втечу цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців. Сирійці, а також біженці з Палестини, колишнім постійним місцем проживання яких була Сирія, потребують міжнародного захисту до тих пір, поки ситуація з безпекою і дотриманням прав людини в Сирії не покращиться і не будуть створені умови для добровільного повернення з дотриманням безпеки і повагою до людської гідності".

За інформацією МВС Великобританії (Home Office), "Інформація по країні і Керівництво - Сирія: Сирійська громадянська війна", 19 серпня 2016 року. United Kingdom: Home Office, Country Information and Guidance - Syria the Syrian Civil War 19 August 2016 (http://www.refworld.org/country UKHO SYR 57е2b09454,0.html): "3.1.6 Внутрішнє переміщення з однієї частини країни в іншу малоймовірно, через дуже обмежену можливість переміщення і безпечно пересуватися з однієї частини Сирії в іншу і непередбачуваність та масштаб ситуації насильства в поєднанні з гуманітарною ситуацією для внутрішньо переміщених осіб на територіях переміщення".

Крім того, згідно інформації по країні походження на травень 2019 року вбачається: "В понеділок об`єднана джихадистська коаліція здійснила найпотужніший за останній час контрнаступ на позиції Сірійскої Арабської Армії в районі населеного пункту Хамаміят на північному заході Хами. Вперше після тривалої перерви в бій були кинуті танки (https://free-news.su/voennye-konflikty/35877- sirijskaya- armiya- poteryala- kontrol- nad- osvobozhdennym -gorodom).

"ООН занепокоєна обстрілами цивільної інфраструктури в Сирії внаслідок нового сплеску насильства та закликає сторони дотримуватися міжнародного гуманітарного права. Про це на брифінгу заявив речник генсека ООН Стефан Дюжаррік . За його словами, з 28 квітня щонайменше сім таких закладів попали під бомбардування: чотири у регіоні Хама, ще три - в Ідлібі" (https://www.ukrinform.ua/rubric-world/2694854-oon-vimagae-pripiniti-bombarduvanna-likaren-u-sirii.html).

"Сили режиму Асада та їх прихильники продовжують атаки на населені пункти в зоні деескалації на північному заході Сирії, в результаті чого за добу загинуло десятеро мирних жителів" (https://www.ukrinform.ua/rubric-world/2694568-sili-asada-prodovzuut-ataki-v-sirii-zaginuli-se-10-mirnih-ziteliv.html).

Наведена інформація по країні походження позивача вказує на факт існування невибіркової загрози життю та здоров`ю людей під час внутрішнього збройного конфлікту в Сирії, а також, підтверджує ту обставину, що такий конфлікт є всеохоплюючим.

Відтак, твердження про те, що в Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є небезпечною і складною є загальновідомим фактом. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, тому ці обставини доказуванню у цій справі не потребують.

Таким чином, враховуючи наведене, суд встановив, що вся територія країни походження позивача - Сирії характеризується надзвичайно високим рівнем насильства з летальним кінцем, включаючи повітряне бомбардування, через що існує високий ризик стати жертвою нападу та поранення.

УВКБ ООН зазначає, що потрібні великодушні підходи до захисту, що відображаються у незастосуванні санкцій до тих, хто прибуває без документів, що посвідчують особу (або іншим неправомірним шляхом), та у високому проценті позитивних рішень по клопотаннях про надання статусу біженця, поряд із забезпеченням супутніх прав. Ще однією доречною формою солідарності у теперішній кризисній ситуації була б гнучкість застосування критеріїв та процедур возз`єднання родини, рівно як і скасування певних вимог для отримання віз та полегшення в`їзду громадян Сирії з метою роботи або навчання або за сімейною чи гуманітарною метою в межах національних програм.

У свої рекомендаціях УВКБ ООН також зазначило, що в тих випадках, коли особи не відповідають конвенційним критеріями, належить застосовувати критерії для надавання додаткових форм захисту, у тому числі тих, що розроблені в обов`язкових або факультативних регіональних принципах або режимах надання захисту, а також ситуаційно обумовлені критерії надання статусу біженця.

Отже, існують офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та невибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене статтями 2 і 3 Європейської Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є загальновідомим фактом, який визнало Головне управління ДМС України у Львівській області.

Втім, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував інформацію, повідомлену позивачем в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та протоколах співбесід, не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирійській Арабській Республіці й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм права, суд дійшов висновку, що відповідач - Державна міграційна служба України, безпідставно погодився з висновком відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про відсутність встановлених п.п.1 та 3 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до прийняття оскаржуваеного рішення №90-19 від 06.03.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Сирії ОСОБА_1 .

Відтак, зважаючи на вказне, рішення Державної міграційної служби України № 90-19 від 06.03.2019 про відмову у визнанні громадянки Сирії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та підлягає скасуванню, а позовна вимога в цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі.

Разом з тим, суд враховує, що Стаття 6 Конституції України передбачає поділ державної влади в Україні на законодавчу, виконавчу та судову.

Згідно з п. 25 Постанови Пленуму ВАС України від 26.06.2011 №3 (із змінами та доповненнями) відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобовязати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності зобовязати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З викладених у мотивувальній частині постанови мотивів суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, що зумовило визнання протиправним рішення ДМС України №90-19 від 06.03.2019 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та скасування цього рішення.

За таких обставин суд вважає за можливе зобов`язати відповідача визнати позивача особою, яка потребує додаткового захисту, задовольнивши позовні вимоги в цій частині як обґрунтовані.

Відповідно до частин першої другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до вимог частини першої, пункту другого частини другої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 14 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", а відтак, розподіл судових витрат на підставі статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 73-76, 242, 244, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 90-19 від 06.03.2019 про відмову у визнанні громадянці Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України визнати, громадянку Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В решті позовних вимог відмовити.

Судові витрати зі сторін не стягувати.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 24.01.2020.

Суддя Грень Н.М.