Справа № 1.380.2019.007020
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№1.380.2019.007020
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Грень Н.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Редкевич О.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Веремчука В.А.,

представника відповідача Кравець Ж.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:
24.12.2019 до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) у виплаті ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; іпн. НОМЕР_3 ) відповідно до довідки №24/4 від 01.11.2019 суми грошової компенсації за неотримане речове майно, що належить до видачі;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) виплатити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; іпн. НОМЕР_3 ) відповідно до довідки №24/4 від 01.11.2019 суму грошової компенсації за неотримане речове майно, що належить до видачі в розмірі 42253,06 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що при звільненні з військової частини НОМЕР_1 відповідачем йому не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно, виплата якого гарантована чинним законодавством України.

Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо невиплати йому компенсації вартості за неотримане речове майно протиправною, тому звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Відповідач відзиву на адміністративний позов не надав.

Ухвалою судді від 26.12.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні адміністративний позов визнав.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу по контракту на посаді начальника служби загороджень військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (надалі - ВЧ НОМЕР_1 ).

Наказом Голови адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 10.10.2019 №58 позивача звільнено з військової служби у запас Збройних сил України відповідно до пункту 2 частини 5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.11.2019 № 89 позивача виключено зі списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Червоноградського МВК Львівської області.

30.08.2019 позивачем через канцелярію ВЧ НОМЕР_1 подано рапорт, в якому останній у зв`язку із звільненням з військової служби просив командування військової частини виплати йому грошову компенсацію за неотримане речове майно.

01.11.2019 військовою частиною видано позивачу довідку №24/4 про вартість речового майна, що належить до видачі підполковнику ОСОБА_1 .

Відповідно до вказаної довідки, сума належної позивачу грошової компенсації згідно довідки становить 42253,06 грн.

Однак, така грошова компенсація за неотримане речове майно позивачу виплачена не була.

21.11.2019 позивачем через канцелярію військової частини було подано заяву, в якій позивач просив надати йому роз`яснення причин невиплати відповідної грошової компенсації за неотримане речове майно згідно вказаної вище довідки.

02.12.2019 командуванням військової частини НОМЕР_1 надано відповідь на звернення позивача щодо грошової компенсації за неотримане речове майно, у якій зазначено, що виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених на відповідний рік. Залишок грошових коштів на виплату такої компенсації станом на 01.11.2019 складає 0 гривень 00 копійок. Відтак, виплата даної грошової компенсації за неотримане речове майно у поточному році (2019 р.) - є неможливою.

Позивач вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати йому компенсації за неотримане речове майно протиправною, звернувся із цим позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд керувався наступним.

Частиною 5 статті 17 Конституції України регламентовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 року №2232-ХІІ.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закон України Про військовий обов`язок і військову службу початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.

Частиною 6 статті 26 зазначено закону визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Нормативно правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон України №2011-ХІІ).

Статтею 1 Закону України №2011-ХІІ встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України №2011-ХІІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 1 статті 9-1 Закону України №2011-ХІІІ (в редакції чинній на час звільненні позивача з військової служби) встановлено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (Далі - Порядок № 178).

Згідно із пунктами 2-4 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Пунктом 5 Порядку №178 передбачено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Згідно із абзацами 1, 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10.12.2008 № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період визначено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Таким чином, відповідно до пунктів 2, 3 Порядку №178 грошова компенсація здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу, з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця, будь-які інші підстав для виплати грошової компенсації окрім звільнення з військової служби та загибелі військовослужбовця законодавством не передбачені.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №813/1280/17.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу по контракту на посаді начальника служби загороджень військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України. Наказом Голови адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 10.10.2019 №58 позивача звільнено з військової служби у запас Збройних сил України відповідно до пункту 2 частини 5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту). Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.11.2019 № 89 позивача виключено зі списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Червоноградського МВК Львівської області.

01.11.2019 військовою частиною видано позивачу довідку №24/4 про вартість речового майна, що належить до видачі підполковнику ОСОБА_1 , сума належної позивачу грошової компенсації згідно вказаної довідки становить 42253,06 грн.

Однак, така грошова компенсація за неотримане речове майно позивачу виплачена не була. Натомість, відповідачем повідомлено, що виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених на відповідний рік. Залишок грошових коштів на виплату такої компенсації станом на 01.11.2019 складає 0 гривень 00 копійок. Відтак, виплата даної грошової компенсації за неотримане речове майно у поточному році (2019 р.) - є неможливою.

З огляду на вказане покликання відповідача суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, висловленою у рішенні від 10.03.2011 у справі "Сук проти України", держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, коли внесенні відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Аналогічну правову позицію Європейський суд з прав людини застосовував під час розгляду справ «Будченко проти України» (заява №38677/06), «Кечко проти України» (заява №63134/00).

Відповідно до позиції Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v/ Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Також, Європейський суд з прав людини у справах "Кечко проти України", "Ромашов проти України", "Шевченко проти України" зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Як слідує із рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 №6-рп/2007, невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Отже, суд дійшов висновку, що якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням того, що відповідачем не забезпечено позивачу реалізацію його прав, гарантованих Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядком №178, а також визнання позову, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо визнання протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України у виплаті ОСОБА_1 відповідно до довідки №24/4 від 01.11.2019 суми грошової компенсації за неотримане речове майно, що належить до видачі та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України виплатити ОСОБА_1 суму грошової компенсації за неотримане речове майно відповідно до довідки №24/4 від 01.11.2019, що належить до видачі в розмірі 42253,06 грн є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог про встановлення судового контролю, то суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Приписами наведеної статті суду надано право, а не обов`язок зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто, суд враховує, що позивач зазначаючи про необхідність встановлення судового контролю не зазначає про обставини, які б беззаперечно свідчили, що рішення суду ухвалене у зазначеній справі не буде виконано відповідачем. А відтак, приймаючи до уваги обставини даної справи, підстави зобов`язувати суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання судового рішення відсутні.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог, а тому даний адміністративний позов необхідно задовольнити повністю.

Оскільки відповідно до вимог пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору та не сплачував його, розподіл судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 73-76, 242, 244, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:
позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) у виплаті ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; іпн. НОМЕР_3 ) відповідно до довідки №24/4 від 01.11.2019 суми грошової компенсації за неотримане речове майно, що належить до видачі;

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) виплатити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; іпн. НОМЕР_3 ) суму грошової компенсації за неотримане речове майно відповідно до довідки №24/4 від 01.11.2019, що належить до видачі в розмірі 42253,06 грн.

Судові витрати зі сторін не стягувати.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Грень Н.М.

Повний текст рішення складено та підписано 27.01.2020.