Справа № 420/206/20
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2020-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/206/20
У Х В А Л А

27 січня 2020 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Потоцька Н.В., розглянувши клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду за вхід. № 3356/20 від 24.01.2020 року,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Другого Київського відділу ДВС у м. Одесі ГТУЮ в якому позивач просить:

- ознайомитись з термінами та підставами відкриття виконавчого провадження стосовно ОСОБА_1 ;

- звернути увагу на порушення, вказані у заяві та відповідно відреагувати;

- закрити виконавче провадження та повернути документ стягувану, ухваливши про це постанову, яка стане підставою для зняття арештів з моїх рахунків;

- скасувати постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження та накладання арешту на рахунки позивача.

Ухвалою суду від 15.01.2020 дану позовну заяву залишено без руху у зв`язку з недотриманням вимог ст.ст. 160, 161 КАС України та встановлено 10-денний термін з дня одержання копії ухвали для усунення визначених у ній недоліків.

Ухвала про залишення адміністративного позову без руху від 15.01.2020 р., отримана представником позивача Златіною Ю.В. (за довіреністю) 16.01.2020 р., що підтверджується розпискою у матеріалах справи.

21.01.2020 р. через канцелярію суду за вхід. № 2739/20 надійшла позовна заява уточнена, в якій позивач просить:

- поновити строки подання заяви в порядку 160-161 КАС України у зв`язку з поважною причиною - підготування та поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції;

- визнати протиправною та скасувати Постанову про відкриття виконавчого провадження від 07.03.2018 року № 55944396.

22.01.2020 р. через канцелярію суду за вхід. № 2865/20 надійшла заява про доручення до матеріалів справи квитанції про сплату судового збору № 5236769 від 22.01.2020 р. на суму 770 гривень.

24.01.2020 р. через канцелярію суду за вхід. № 3356/20 надійшло клопотання про поновлення строку, яке обґрунтовано наступним:

07.03.2018 року головним державним виконавцем Другого Київського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Нідзельським З.А. була винесена постанова про накладення арешту на банківські рахунки ФОП Чорного В.І., згідно виконавчого листа № 815/4298/17, виданого 04.12.2017 року, на підставі вищевказаного рішення Одеського окружного адміністративного суду, яке набрало чинності 30.11.2017 року.

Відповідно до п. 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Як наслідок, головним державним виконавцем Нідзельським З.А. був пропущений строк на пред`явлення виконавчого листа до виконання, так як строк пред`явлення для виконання вийшов 02.03.2018 року.

Про наявність виконавчого провадження та постанови про накладення арешту ОСОБА_1 дізнався лише 25.10.2019 року. До цього моменту. ОСОБА_1 не був сповіщений належним чином, згідно ст. 28 Закону України «Провиконавче провадження».

Ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження, не будучи фахівцем з права, ОСОБА_1 у 10-денний строк подав апеляційну скаргу до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Після консультації з адвокатом, та отримання консультації стосовно того, що подача до апеляційної інстанції, є помилковою, ОСОБА_1 подав позовну заяву про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження до Одеського окружного адміністративного суду. Даний позов був поданий з пропущенням строків, але на думку Позивача, цей строк підлягає поновленню з огляду на наступне:

Відповідно до ч. 1 ст.99 Кодексу адміністративного судочинства, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до

адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або мала дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.100 КАС адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Відповідно, чинне законодавство обмежує строк звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

З урахуванням положень ст.ст. 122,123 КАС України обов`язок доказування поважності причин пропуску строку звернення до суду покладений на позивача.

Оцінюючи обставини, що перешкоджали реалізації процесуального права на звернення до суду, на які позивач посилається як на поважні, суд повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених у заяві доводів і з того, чи мав позивач за таких обставин можливість своєчасно реалізувати право на звернення до суду (чи відсутні були вагомі перешкоди, труднощі для реалізації цього права).

Окрему увагу необхідно акцентувати на тому, що при вирішенні питання щодо поважності причини пропуску строку звернення до суду, судповинен звертати увагу на усідоводи позивача: на тривалість строку, який пропущено; на поведінку позивача протягом цього строку; на дії, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до судута оцінювати їх в сукупності. Суди повинні гарантувати доступ до правосуддя особам, які вважають, що їх право порушене, і діяли добросовісно, але пропустили строк звернення до судуз поважних причин.

Рішенням Європейського Суду з прав людини по справі «Іліан проти Туреччини» встановлено, що правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Виходячи з аналогії закону, відповідно до змісту пункту 3 частини першої статті 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено, зокрема, постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Вказаною нормою передбачено право вибору особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, порядкуоскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення. Звернення позивача до вищестоящого органу зі скаргою не є визначеним досудовим порядком вирішення спору, а є альтернативним способом захисту своїх прав, а отже фактично є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 210/3915/17 та у постанові від 26 червня 2018 року у справі № 473/653/17.

На підставі аналізу вищевикладених норм, вважаємо, що подання ФОП ОСОБА_1 скарги до Одеського окружного адміністративного суду з урахуванням попередньої подачі апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду на постанову головного державного виконавця не є пропуском строку для подачі позовної заяви. ОСОБА_1 хоча і подав апеляційну скаргу, але він намагався захистити свої порушені права усіма можливими способами. Додатково треба звернути увагу суду на той факт, що при подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 до апеляційної інстанції, строк на таке оскарження порушений не був. Саме на такі обставини вказує практика Європейського суду.

Розглянувши подане клопотання суддя приходить до висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

По перше: вдруге звертаємо увагу позивача, що вказана справа, у відповідності до глави 11 КАС України, належить до окремих категорій термінових справ, порядок та строки розгляду якої визначені ст. 287 КАС України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Позовну заяву може бути подано до суду: 1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; 2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Згідно відомостей, що містяться в системі ДСС позивач звертався до Одеського окружного адміністративного суду (справа № 420/6588/19) із позовом до Другого Київського відділу ДВС у м. Одесі ГТУЮ з вимогою про скасування постанови від 07.03.2018 р. про відкриття виконавчого провадження № 55944396.

Вказаний адміністративний позов ухвалою суду від 12.11.2019 р. був залишений без руху:

- з огляду на звернення до суду 06.11.2019 р. із суттєвим порушенням строку звернення до суду:

- необхідністю уточнення кола учасників процесу із оформленням відповідної кількості позовних вимог;

- не сплатою судового збору у відповідності до Закону.

Вказані недоліки позивачем по справі № 420/6588/19 у встановлений строк усунені не були та ухвалою від 02.12.2019 р. адміністративний позов повернутий позивачу.

Ухвала від 02.12.2019 по справі № 420/6588/19 направлялась засобами поштового зв`язку не була вручена ОСОБА_1 та була повернута підприємством поштового зв`язку до Одеського окружного адміністративного суду по причині «за закінченням терміну зберігання», про що складена довідка ф.20 від 02 січня 2020 року.

Вказана ухвала оприлюднена в ЄДРСР 04.12.2019 року .

З огляду на те, що позивач звернувся до суду 07.11.2019 року ставлячи вимогу визнати протиправною та скасувати постанову від 07.03.2018 про відкриття виконавчого провадження № 55944396, суддя приходить до висновку, що ОСОБА_1 на момент подачі адміністративного позову (07.11.2019р) у справі № 420/6588/19, вже був обізнаний про порушене право.

У розумінні КАС України позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду. Як ініціатор судового розгляду справи, позивач насамперед має активно, не зловживаючи, використовувати власні процесуальні права. При цьому визначальними процесуальними обов`язками позивача є забезпечення представництва власних інтересів при розгляді адміністративної справи.

Відповідно до частини другої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі Пономарьов проти України", та "Трух проти України").

У рішенні в справі «Каракуця проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявники повинні проявляти належну зацікавленість у розгляді їхньої справи.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Практикою Європейського суду з прав людини, яка є преюдиційною, також встановлено, що якщо заявники у визначений законом термін не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи та своєчасно не звертались до суду за інформацією щодо стану розгляду їх справи їх права на доступ до правосуддя не є порушеними.

Крім того, суд критично ставиться до доводів позивача щодо того, що позивач не є фахівцем з права, а отже, не обізнаний щодо процедури оскарження.

Так під час звернення у справі № 420/6588/19 позов поданий та підписаний представником позивача Форостенко О.О. в інтересах ОСОБА_1 , отже, на час звернення із аналогічним позовом 07 листопада у позивача був фахівець з права (адвокат).

Крім того, суддя звертає увагу позивача на презумпцію знання законодавства (лат. Ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається) - кожен вважається таким, що знає закони.

Правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України. Обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тому закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в частині 2 статті 68 Конституції України.

За загальним правилом презумпція знання законодавства є неспростовною презумпцією, але в окремих галузях права чи правових інститутах існують винятки. Наприклад, в податковому праві діє інститут податкових консультацій, який розглядається науковцями як виняток з презумпції знання законодавства.

Отже, юридична необізнаність і невірне трактування норм права, відсутність чіткого законодавчого врегулювання певних питань не є поважною причиною для пропуску строку на звернення до суду.

По друге: суд критично ставиться до доводів заявника про необхідність застосування до спірних правовідносин рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ільхан проти Туреччини».

Загальний підхід, який використовує ЄСПЛ через методологію застосування класичного прецеденту, вимагає застосування практики ЄСПЛ через схожість фактів, скарг або юридичних висновків, і «ідеальна релевантність» може бути побудована саме на цих трьох підставах. ЄСПЛ досить часто використовує схожість правових систем, правових інститутів матеріального або процесуального права чи схожість правового регулювання в ситуаціях, коли йдеться про застосування подібного рішення.

Досить нечасто можна побачити застосування поза межами аналогії або схожості, оскільки сам ЄСПЛ досить обережно ставиться до застосування свої практики, яка стосується одних положень Конвенції та висновків щодо них, до інших положень Конвенції. Зокрема, гарантії ст. 6 Конвенції щодо визначення цивільних прав та обов`язків та гарантії цього ж положення щодо визначення кримінального обвинувачення стосовно особи не є аналогічними, мають різне правове наповнення та сферу застосування. Так само положення ст. 5 Конвенції щодо «юридичної визначеності» не є аналогічними вимогам «юридичної визначеності» відповідно до ст. 8 Конвенції. Нюанси правових позицій ЄСПЛ будуються саме на змісті норм Конвенції, яка є «правом», і рішень ЄСПЛ, які є «джерелом права», тобто джерелом тлумачення норм Конвенції.

Для того, щоб уникати відповідних неадекватних проявів некоректного застосування практики ЄСПЛ як джерела права, доречно звертати увагу, зокрема, на таке. По-перше, на схожість фактичних обставин конкретних справ. З метою належного застосування правової позиції ЄСПЛ потрібно обов`язково досліджувати факти, при яких ЄСПЛ її було сформульовано. Звісно, мова може йти не про абсолютно тотожні «обставини-близнюки» або ідеальну схожість, однак відповідні обставини повинні мати принципову схожість та не мати принципових відмінностей та розбіжностей з фактами конкретної справи. Сам Суд, покликаючись на свої ж рішення в інших справах, використовує в якості застереження словосполучення mutatis mutandis, що означає «із заміною того, що підлягає заміні»; з урахуванням відповідних відмінностей (слід звернути особливу увагу на контекст посилання, а саме на те, яким саме чином посилається на рішення ЄСПЛ в своєму рішенні - чи таке посилання робиться для прикладу, чи воно є прямим чи опосередкованим, чи це посилання стосується загальних принципів тлумачення відповідного положення Конвенції). Згідно тлумачних словників, це словосполучення використовується при порівнянні двох або більше речей для того, щоб сказати, що незважаючи на те, що зміни будуть необхідними для того, щоб взяти до уваги різні ситуації, базова думка (позиція) залишається такою ж. До такого застосування практики Суду треба ставитися дуже обережно, оскільки застосування формули mutatis mutandis розмиває зміст прав відповідно до Конвенції і може призводити до юридичної невизначеності і в самій практиці Суду, яка в деяких випадках може мати суттєві розбіжності, які ще не вирішені шляхом врегулювання цих розбіжностей через рішення Великої палати, яка консолідує практику Суду.

Схожість існує також тоді, коли у жодній зі справ, які порівнюються, немає особливості, яка могла б мати істотне юридичне значення. А також тоді, коли в жодній зі справ немає відсутнього елементу, який при повній схожості усіх інших елементів міг би призвести до іншого підходу у вирішенні конкретного правого питання.

Поряд із перевіркою схожості обставин, необхідно оцінювати й національне законодавство, оскільки ЄСПЛ розглядає справи з урахуванням національного законодавства, яке регламентує відповідні правові відносини в державі. Досить часто такий аналіз проводить і сам Європейський суд з прав людини саме через порівняльний аналіз законодавства та практики, що можуть існувати в різних країнах, або через посилання на інші застосовні норми міжнародного права (норми загального звичаєвого права, доктрину, інші міжнародні угоди, норми м`якого права тощо). Звісно, порушення може бути констатоване і тоді, коли дії органів влади відповідали законодавству, однак саме законодавство не відповідало Конвенції.

Вирішуючи питання щодо поновлення строку, суд враховує практику Європейського Суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ільхан проти Туреччини» правило встановлення обмежень доступу до суду в зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Так, у п. 59 Рішення ЄСПЛ у справі «Ільхан проти Туреччини» зазначено, що « 59. Суд підкреслює, що при застосуванні норми про вичерпання усіх засобів правового захисту має бути належним чином враховано те, що таке застосування здійснюється в рамках механізму захисту прав людини, на створення якого погодились держави - учасники Конвенції. Відповідно, він визнає, що п. 1 ст. 35 має застосовуватись з певною гнучкістю та без надмірного формалізму. Суд також визнає, що норма про вичерпання не є ані абсолютною, ані такою, що застосовується автоматично для того, щоб перевірити, чи була вона дотримана, необхідно звернутися до обставин конкретної справи. Це, означає, що суд має керуватися не тільки існуваннямформальних засобів захисту в правовій системі держави-учасника Конвенції, але й обстановкою, у якій вони діють, а також обставинами життя заявника. Він також має перевірити, чи зробив в обставинах цієї справи заявник все, що розумно могло від нього або очікуватися, що б вичерпати всі внутрішні засоби правового захисту».

Отже, рішення у справі «Ільхан проти Туреччини» не є релевантним у спірних правовідносинах.

На відміну від заявника у вказаній справі, позивач об`єктивно мав всі можливості своєчасно, в межах строку визначеного законом, звернутися до суду за захистом своїх прав, якщо вважав, що вони порушені. Більш того він зробив це 07.11.2019 р. подавши адміністративний позов до Одеського окружного адміністративного суду, однак не усунув недоліки, які визначені судом у встановлений строк. Наступне звернення відбулося 10.01.2020 р. зі спливом більше ніж місяця.

Отже, суд не приймає визначену заявником підставу, у заяві як поважну причину пропуску строку звернення до суду, оскільки о спірних правовідносин необхідно застосовувати спеціальну норму процесуального закону, а саме: ст. 287 КАС України.

Окремо суд зазначає, що у питаннях визначення строків одразу закладена певна суперечність між інтересами однієї сторони, яка наполягає на безумовному застосуванні процесуальних строків, та інтересами іншої сторони, яка вважає, що строк варто поновити; умовний конфлікт між принципом правової визначеності та принципом права на судовий захист, обидва з яких є елементами принципу верховенства права.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Правова визначеність є універсальним правовим інститутом, дія якого поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини.

Зокрема, у п. 570 рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія Юкос» проти Росії» Європейський Суд з прав людини визначив термін давності, як передбачене законом право порушника не піддаватися попередженню або суду після закінчення певного терміну після здійснення правопорушення. Як зазначив ЄСПЛ, строки давності, які характерні для національних правових систем Держав-учасниць, відповідають декільком цілям, в числі яких забезпечення правової визначеності та остаточності.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, так Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

На підставі аналізу сформульованих цим судом позицій правова визначеність та принцип верховенства права є взаємопов`язаними, оскільки правова визначеність спрямована на чіткість та передбачуваність правового статусу особи, дій органів державної влади, їх посадових та службових осіб, недопущення безпідставного порушення чи обмеження прав і свобод людини і громадянина.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Отже, не заперечуючи наявності дискреційних повноважень у національних судів щодо вирішення питання про поновлення строку на звернення до суду, ЄСПЛ підкреслює, що останні повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження строків втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності подовжених строків (справа «Безруков проти Росії», п. 34).

Зі змісту положень КАС України вбачається, що у ньому не визначено граничні межі, у яких адміністративні суди можуть приймати рішення про поновлення строку звернення до суду. Не містить КАС України й конкретних підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.

З цього приводу у ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої відступлення від принципу правової визначеності через відновлення строку звернення до суду виправдано лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справа «Салов проти України»), зокрема, з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (справа «Сутяжник проти Росії», п. 38).

При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, як правило, враховує:

1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки;

2) поведінку заявника;

3) поведінку державних органів;

4) перевантаження судової системи;

5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Загалом, згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

Отже, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду, ЄСПЛ виходить із наступного:

1) поновлення пропущеного строку звернення до суду є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим;

2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин;

3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі;

4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку;

5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

З огляду на викладене суд не приймає визначені заявником підстави, у клопотанні, як поважні причину пропуску строку звернення до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 9, 123, 256, 287, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду за вхід. № 3356/20 від 24.01.2020 року - відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст. 256 КАС України та може бути оскаржена у порядку та строки визначені статтею 295, 297 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя Потоцька Н.В.