Справа № 804/1121/18
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2020 року Справа № 804/1121/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Дніпропетровської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

09.02.2018р. ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Прокуратури Дніпропетровської області та просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у видачі позивачу довідки про заробітну плату;

- зобов`язати відповідача видати позивачеві довідку про заробітну плату необхідну для пред`явлення до органів Пенсійного фонду України, відповідно до вимог ч.13,18 ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ, виходячи з розміру місячного заробітку прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області станом на 01.01.2018р. з урахуванням умов оплати праці, які існували на день звільнення 19.10.2015р., із зазначенням доплати за класний чин (радник юстиції), надбавки за вислугу років, надбавки за особливо важливі завдання "ОВЗ", матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на соціально-побутові потреби, розміру щомісячної премії згідно з наказом 170% та, виходячи з вказаних сум, надати остаточний розмір заробітної плати, на яку нараховані страхові внески.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 02.04.2014р. вона перебуває на обліку в Лівобережному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Дніпра та отримує пенсію за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру». Як зазначає позивач з 19.10.2015р. її було звільнено із органів прокуратури та позивач звернулася до відповідача із заявою від 13.12.2017р. щодо надання нової довідки про заробітну плату у розмірі складових, на які нараховуються внески, зі змінами згідно постанови Кабінету Міністрів України №657 від 30.08.2017р. для ініціювання питання перед пенсійними органами про перерахунок пенсії відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру», проте листом №18-15 вих.17 від 09.01.2018р. відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для надання довідки про заробітну плату для перерахунку пенсії у зв`язку з відсутністю на даний момент нормативно-правових актів, які б регулювали умови та порядок перерахунку пенсій не прийнято. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що суперечать чинному законодавству, зокрема, ст.22 Конституції України, оскільки пенсія за вислугу років призначена їй з 02.04.2014р. та саме з даного часу між позивачем та державою виникли правовідносини щодо пенсійного забезпечення, у тому числі і щодо подальшого перерахунку пенсії у зв`язку із підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на числення рішення Європейського Суду з прав людини, Конституційного Суду України та рішення Вищого адміністративного суду України від 06.12.2016р. у справі №753/9370/16-а.

Ухвалою суду від 20.02.2018р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву згідно до вимог ч.12 ст.171, ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.2).

01.03.2018р., на виконання вимог вищевказаної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позов, у якому останній зазначає про необґрунтованість доводів позовної заяви, які не підлягають задоволенню посилаючись на те, що право на перерахунок пенсії може бути реалізоване позивачем на підставі тих норм, які діють на час виникнення обставин для такого перерахунку з урахуванням часу звернення до відповідного органу, а тому, зважаючи, що на теперішній час питання перерахунку призначених працівникам прокуратури пенсій у зв`язку зі збільшенням розміру заробітної плати на законодавчому рівні не врегульовано, то прокуратура області, приймаючи рішення про відмову у видачі довідки, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач посилається на рішення Європейського Суду з прав людини «Великода проти України» (а.с.32-34).

Ухвалою суду від 10.04.2018р. провадження у цій справі було зупинено на підставі п.9 ч.2 ст.236 Кодексу адміністративного судочинства України до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі №Пз/9901/16/18 (а.с.38).

Ухвалою суду від 13.01.2020 року було поновлено провадження у даній справі, у зв`язку із набранням законної сили рішення Верховного Суду у зразковій справі №Пз/9901/16/18 (а.с.54).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Отже, рішення у даній адміністративній справі приймається 24.01.2020р. у межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

У період з 26.02.2001р. по 19.10.2015р. ОСОБА_1 працювала в Прокуратурі Дніпропетровської області на посадах помічника прокурора, прокурора та старшого прокурора, що підтверджується копіями трудової книжки останньої та наказу №1945к від 16.10.2015р, наявними у справі (а.с.11-14).

З 02.04.2014р. ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», що підтверджується копією пенсійного посвідчення НОМЕР_1 від 16.08.2016р. та штампом на першій сторінці трудової книжки позивача (а.с.10,12).

ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою від 13.12.2017р. щодо надання нової довідки про заробітну плату у розмірі складових, на які нараховуються внески, зі змінами згідно постанови Кабінету Міністрів України №657 від 30.08.2017р. для ініціювання питання перед пенсійними органами про перерахунок пенсії відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру», що підтверджується змістом копії відповідної заяви (а.с.15).

Листом №18-15 вих.17 від 09.01.2018р. Прокуратура Дніпропетровської області повідомила позивача про відсутність підстав для надання довідки про заробітну плату для перерахунку пенсії у зв`язку з відсутністю на даний момент нормативно-правових актів, які б регулювали умови та порядок перерахунку таких пенсій, що підтверджується змістом копії відповідного листа (а.с.16).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з діями відповідача щодо відмови у видачі позивачу довідки про заробітну плату з метою перерахунку її пенсії, а тому просить відновити її права шляхом визнання таких дій відповідача протиправними та зобов`язання відповідача видати позивачеві довідку про заробітну плату необхідну для пред`явлення до органів Пенсійного фонду України, відповідно до вимог ч.13,18 ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ, виходячи з розміру місячного заробітку прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області станом на 01.01.2018р. з урахуванням умов оплати праці, які існували на день звільнення 19.10.2015р., із зазначенням доплати за класний чин (радник юстиції), надбавки за вислугу років, надбавки за особливо важливі завдання "ОВЗ", матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на соціально-побутові потреби, розміру щомісячної премії згідно з наказом 170% та, виходячи з вказаних сум, надати остаточний розмір заробітної плати, на яку нараховані страхові внески посилаючись на те, що право на перерахунок пенсії вона набула на момент її виходу на пенсію за приписами ч.13 ст.50-1 Закону №1789 та таке обмеження суперечить ст.22 Конституції України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову позивача, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

У відповідності до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає права, принципи, підстави, механізм та умови призначення, перерахунку і виплати пенсії за вислугу років працівникам органів прокуратури є Закон України «Про прокуратуру»: до 15.07.2015р. - Закон України №1789-ХІІ (далі - Закон №1789), з 15.07.2015р. - Закон України від 14.10.2014 року №1697-VІІ (далі - Закон №1697).

Статтею 50-1 Закону №1789, було визначено, що обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком (частина тринадцята цієї статті).

Частина 18 цієї статті у редакції, чинній до 15.01.2015р., передбачала, що призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

З 01.01.2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №76), яким, зокрема, частину вісімнадцяту статті 50-1 Закону №1789 викладено у наступній редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України».

Таким чином, після 01.01.2015 року повноваження на встановлення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури законодавець делегував Уряду.

Постановою Кабінету Міністрів України №657 від 30.08.2017р. було внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012р., якою затвердив схеми посадових окладів працівників органів прокуратури.

15 липня 2015 року набув чинності Закон №1697, згідно з Прикінцевими положеннями якого визнано такими, що, зокрема, втратили чинність із набранням чинності цим Законом: Закон №1789, крім частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1.

Отже, на час звернення позивача із заявою про надання довідки про заробітну плату для перерахунку пенсії (13.12.2017р.) частини тринадцята та вісімнадцята статті 50-1 Закону №1789, які визначали право на перерахунок пенсій працівникам прокуратури, втратили чинність.

У відповідності до ч.20 ст.86 Закону №1697 умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

При цьому, Уряд України відповідний нормативно-правовий акт не прийняв і умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури не визначив.

Окрім того, 11.10.2017р. набрав чинності Закон №2148, яким викладено у новій редакції, зокрема, пункт 13 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058, відповідно до якого у разі якщо особі призначено пенсію, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», її виплата продовжується до переведення за бажанням особи на пенсію на інших підставах або за бажанням особи поновлюється у розмірі, який було встановлено до переведення. До такого переведення розмір пенсії, встановлений до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», не переглядається та пенсія не індексується.

За таких обставин, із вищевикладеного вбачається, що якщо на час звернення із заявою про видачу довідки про заробітну плату непрацюючий пенсіонер органів прокуратури аргументує своє прохання бажанням здійснити перерахунок пенсії за вислугу років на підстави закону, який діє й передбачає право, умови та підстави її перерахунку, таку довідку зобов`язаний видати той орган прокуратури, в якому до виходу на пенсію працював заявник.

При цьому, якщо непрацюючий пенсіонер органів прокуратури звертається до органу прокуратури із заявою видати довідку відповідної форми та змісту про заробітну плату, необхідну для перерахунку пенсії за вислугу років, за умови, коли закон про право, форми і види пенсійного забезпечення на час звернення із заявою не передбачає підстав, умов та порядку перерахунку пенсії і у зв`язку з цим не встановлює загальнообов`язкових положень про форму, зміст і механізм її видання, відмова органа прокуратури видати таку довідку не є протиправною.

Таким чином, із аналізу вищенаведених норм, суд приходить до висновку, що, оскільки на час звернення позивача із заявою про надання довідки про заробітну плату для перерахунку пенсії (13.12.2017р.) Законом №2148, який набрав чинності 11.10.2017р., право на перерахунок пенсії не передбачено та не прийнято жодних нормативно-правових актів, які регламентують умови, порядок та механізм перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, форму та зміст відповідних довідок не затверджено, вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у видачі довідки про заробітну плату та зобов`язання відповідача видати таку довідку є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Зазначеної правової позиції дотримується Верховний Суд у своєму рішенні від 16.04.2018р. у зразковій справі №Пз/9901/16/18, яке набрало законної сили 23.10.2019р. згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019р.

Дана адміністративна справа відповідає ознакам типової справи, що визначені у рішенні Верховного Суду №Пз/9901/16/18.

Відповідно до ч.3 ст.291 Кодексу адміністративного судочинства України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

За таких обставин, правові висновки, викладені у рішенні Верховного Суду у зразковій справі, підлягають застосуванню адміністративним судом за нормами ч.3 ст.291 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, за ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок довести ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, покладається на кожну сторону, тобто, у даному випадку, на позивача.

Однак, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність дій відповідача щодо відмови у видачі позивачу довідки про заробітну плату з урахуванням аналізу норм вищенаведеного пенсійного законодавства та обставин справи у їх сукупності, а також і зазначеної позиції Верховного Суду, викладеній у рішенні по зразковій справі №Пз/9901/16/18.

Є безпідставними посилання позивача на порушення відповідачем ст.22 Конституції України у зв`язку зі зміною правого регулювання спірних правовідносин, так як на момент виникнення спірних відносин (13.12.2017р.) ані Закон №76, яким, зокрема, частину вісімнадцяту статті 50-1 Закону №1789 викладено у новій редакції, ані частина двадцята статті 86 Закону №1697 не були визнані неконституційними Конституційним Судом України, який до того ж у пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Також, є безпідставними та відхиляються судом посилання позивача на те, що оскільки пенсія за вислугу років призначена їй з 02.04.2014р. то саме з даного часу між позивачем та державою виникли правовідносини щодо пенсійного забезпечення, у тому числі і щодо права позивача на подальший перерахунок пенсії у зв`язку із підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників, так як, по-перше, на момент звернення позивача до відповідача із заявою про видачу довідки про заробітну плату набув чинності Закон №2148, який не передбачає проведення перерахунку пенсій, призначених, зокрема, згідно Закону України «Про прокуратуру» та відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі; по-друге, за висновком Конституційного Суду України, викладеним у його рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано й у практиці ЄСПЛ. Так, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Сьорінґ проти Сполученого Королівства» (Soering v. United Kingdom) ЄСПЛ зазначив, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов`язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини». У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» (Rees v. United Kingdom) ЄСПЛ зазначив, що, з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини, «належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини».

ЄСПЛ у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» (Airey v. Ireland) констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» (Kjartan Аsundsson v. Iceland) від 12 жовтня 2004 року.

У рішенні від 03 червня 2014 року у справі «Великода проти України» ЄСПЛ, розглянувши скаргу, зокрема, за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19 січня 2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів, вказав на відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку ЄСПЛ дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не відповідно до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

У цьому рішенні ЄСПЛ також вказав на відсутність підстав для висновку про те, що, передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв на порушення якихось положень Конвенції, та зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, не вважав, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

В Рішенні від 02 березня 1999 року № 2-рп/99 Конституційний Суд України визначив, що згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту. Здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України. Як і політика ціноутворення, політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, і забезпечення її проведення, відповідно до пункту 3 статті 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України - органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України.

Крім того, в Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Враховуючи, що Закон №76, яким визначено, що порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначається Кабінетом Міністрів України, є чинним, а також те, що відповідно до Закону №1697 (у редакції, чинній на момент звернення позивача до відповідача із заявою щодо надання довідки про заробітну плату - 13.12.2017р.) визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій покладено на Кабінет Міністрів України, беручи до уваги наведені вище правові висновки Конституційного Суду України, суд приходить до висновку, що посилання позивача на звуження її прав та соціальних гарантій є помилковими, оскільки саме Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходи щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту, а наслідки внесення змін до законодавства, що врегульовували правовідносини, пов`язані з пенсійним забезпеченням працівників прокуратури, не відносяться до компетенції відповідача та пенсійних органів.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність дій відповідача щодо відмови у видачі позивачу довідки про заробітну плату, суд приходить до висновку, що відповідач, відмовивши позивачеві у видачі такої довідки, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано та з врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом не встановлено порушення діями відповідача прав та інтересів позивача, на час звернення позивача із заявою про надання довідки про заробітну плату для перерахунку пенсії (13.12.2017р.), Законами №1697 та №2148, які набрали чинності, право на перерахунок пенсії станом на 13.12.2017р. не передбачено та не прийнято жодних нормативно-правових актів, які регламентують умови, порядок та механізм перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, форму та зміст відповідних довідок не затверджено, а тому слід відмовити позивачеві у задоволені даних позовних вимог.

Виходячи з того, що у адміністративного суду відсутні обґрунтовані правові підстави для визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у видачі позивачу довідки про заробітну плату (основна вимога), а, відповідно, відсутні підстави для задоволення і похідних вимог позивача про зобов`язання відповідача видати позивачеві довідку про заробітну плату необхідну для пред`явлення до органів Пенсійного фонду України, відповідно до вимог ч.13,18 ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ, виходячи з розміру місячного заробітку прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області станом на 01.01.2018р. з урахуванням умов оплати праці, які існували на день звільнення 19.10.2015р., із зазначенням доплати за класний чин (радник юстиції), надбавки за вислугу років, надбавки за особливо важливі завдання "ОВЗ", матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на соціально-побутові потреби, розміру щомісячної премії згідно з наказом 170% та, виходячи з вказаних сум, надати остаточний розмір заробітної плати, на яку нараховані страхові внески, а тому вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Отже, з урахуванням того, що у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову, судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем згідно квитанції №218551247 від 09.02.2018р., слід покласти на позивача за нормами ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Прокуратури Дніпропетровської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва