Справа № 120/3844/19-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2020-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2020 р. Справа № 120/3844/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павлі Ігоровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

22.11.2019 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації (далі УПСЗН Вінницької РДА), в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії Комісії по розгляду заяв членів сімей загиблих (померлих) та осіб з інвалідністю, внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України (далі Комісія), при прийнятті рішення від 22.10.2019, оформленого протоколом № 2, щодо визнання нечинним рішення Комісії від 23.09.2019 "Про призначення грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення ОСОБА_1 , особі з інвалідністю І групи внаслідок війни з числа учасників бойових дій на території інших країн";

- скасувати рішення Комісії, оформлене протоколом № 2 від 22.10.2019;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію за належні для отримання жилі приміщення на підставі рішення Комісії № 1 від 23.09.2019 "Про призначення грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення ОСОБА_1 , особі з інвалідністю І групи внаслідок війни з числа учасників бойових дій на території інших країн".

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 20.09.2019 позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення йому грошової компенсації відповідно до Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 № 214 (далі Порядок № 214). За результатами розгляду вказаної заяви Комісією прийнято рішення № 1 від 23.09.2019, яким позивачу призначено виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення в сумі 672648,62 грн, як особі з інвалідністю І групи, яка постраждала внаслідок війни з числа учасників бойових дій на території інших держав. Однак спірним рішенням від 22.10.2019, яке оформлене протоколом № 2, відповідач визнав нечинним вищезазначене рішення від 23.09.2019 про виплату позивачу грошової компенсації, посилаючись на те, що станом на 01.01.2018 позивач не перебував на квартирному обліку для поліпшення житлових умов, а відтак немає права на отримання грошової компенсації.

Позивач з вказаним рішенням не погоджується та зазначає, що порядок та умови виплати грошової компенсації врегульований Порядком № 214. Так, пунктом 1 цього Порядку передбачено виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для сімей загиблих учасників бойових дій на території інших держав, визначених в абзаці першому пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", для осіб з інвалідністю I-II групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у таких державах, визначених пунктом 7 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та які потребують поліпшення житлових умов і перебувають на обліку за місцем проживання відповідно до Житлового кодексу Української РСР та на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги. При цьому Порядком № 214 не закріплено обов`язку особи перебувати на квартирному обліку за місцем проживання саме станом на 01.01.2018.

Крім того, позивач посилається на те, що в межах спірних правовідносин Комісія може прийняти рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення. Отже, визнавши нечинним своє попереднє рішення про виплату грошової компенсації, Комісія вийшла за межі наданих їй повноважень.

Відтак спірне рішення позивач вважає неправомірним і таким, що порушує його законні права та інтереси.

Ухвалою суду від 27.11.2019 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

18.12.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вказує на те, що Порядком надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 № 214 (далі Порядок надання субвенції), передбачено виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для сімей учасників бойових дій на території інших держав, визначених в абзаці першому пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", для осіб з інвалідністю I-II групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у таких державах, визначених пунктом 7 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та які потребують поліпшення житлових умов і перебувають на обліку за місцем проживання відповідно до Житлового кодексу Української РСР станом на 1 січня 2018 року. Водночас субвенція на виплату грошової компенсації особам, які потребують поліпшення житлових умов і стали на облік за місцем проживання відповідно до Житлового кодексу Української РСР після 01.01.2019 не передбачена. Враховуючи те, що станом на 01.01.2018 позивач не перебував на квартирному обліку особа з інвалідністю внаслідок війни І групи, Комісією прийнято рішення про відмову у виплаті вказаної компенсації.

Крім того, відповідач вказує на те, що виплату грошової компенсації можливо здійснити лише після надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату такої компенсації. Зокрема, пунктом 6 Порядку надання субвенції визначено, що регіональні органи соціального захисту населення здійснюють розподіл субвенції між районними та міськими органами соціального захисту населення пропорційно потребі у наданні грошової компенсації, інформація щодо якої складена на підставі рішень комісій щодо розгляду заяв членів сімей осіб, які загинули (пропали безвісти) померли, та осіб з інвалідністю про виплату грошової компенсації.

Відповідач вважає правомірним спірне рішення Комісії, оформлене протоколом № 2 від 22.10.2019, та просить суд відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст. 263 КАС України розгляд справ за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи здійснюється судом у письмовому провадженні в строк не більше 30 днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас частиною четвертою статті 243 КАС України визначено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив таке.

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 позивач є учасником бойових дій та в період з 16.12.1982 по 27.04.1984 проходив військову службу в Радянській Армії в період бойових дій (в тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку, перебування в партизанських загонах і з`єднаннях), що підтверджується довідкою № 27 від 05.02.2016.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 позивач є особою з інвалідністю І групи та має правовий статус особи з інвалідністю внаслідок, оскільки при виконанні обов`язків військової служби отримав поранення, пов`язане з проходженням такої служби, що підтверджується витягом з протоколу засідання 11 Регіональної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 251 від 30.07.2019 та довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААА № 593721 від 26.06.2017.

Також судом встановлено, що позивач проживає в с. Зарванці Вінницького району Вінницької області та введений в базу даних Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, що підтверджується довідкою № 1066 від 30.10.2018.

Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов членів сімей загиблих (померлих) та осіб з інвалідністю, внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України про виплату грошової компенсації від 20.09.2019 позивач ОСОБА_1 дійсно проживає в будинку, власником якого є ОСОБА_2 , і має право на одержання грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення.

Рішенням Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області № 41 від 29.01.2019 позивача взято на квартирний облік та внесено відповідний запис до книги обліку громадян, що перебувають на квартирному обліку для поліпшення житлових умов.

20.09.2019 позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, як особі з інвалідністю внаслідок війни I групи з числа учасників бойових дій на території інших держав.

Рішенням Комісії № 1 від 23.09.2019 вирішено призначити позивачу вказану грошову компенсацію в сумі 672648,62 грн.

Надалі рішенням Комісії від 22.10.2019, оформленим протоколом № 2, визнано нечинним рішення від 23.09.2019 "Про призначення грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення ОСОБА_1 , особі з інвалідністю І групи внаслідок війни з числа учасників бойових дій на території інших країн". Рішення обґрунтоване тим, що станом на 01.01.2018 позивач не перебував на квартирному обліку для поліпшення житлових умов, як це передбачено пунктом 1 Порядку надання субвенції.

Вважаючи зазначене рішення протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ (далі Закон № 3551-ХІІ).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн-військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у цих державах.

Пунктом 18 статті 13 Закону № 3551-ХІІ визначено, що особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги як позачергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, а особи з інвалідністю І групи з числа учасників бойових дій на території інших країн протягом року.

Постановою Кабінету Міністрів України № 214 від 28.03.2018 затверджено Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей та Порядок виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей.

Згідно з п. 1 Порядку надання субвенції цей Порядок визначає механізм надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для сімей загиблих учасників бойових дій на території інших держав, визначених в абзаці першому пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", для осіб з інвалідністю I - II групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у таких державах, визначених пунктом 7 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та які потребують поліпшення житлових умов і перебувають на обліку за місцем проживання відповідно до Житлового кодексу Української РСР станом на 1 січня 2018 року.

Відповідач вказує на те, що станом на 01.01.2018 позивач не перебував на квартирному обліку для поліпшення житлових умов, а відтак немає права на отримання грошової компенсації на покращення житлових умов.

Водночас позивач наголошує на тому, що виплата спірної грошової компенсації здійснюється відповідно до Порядку № 214, яким не встановлено обов`язку щодо перебування особи на квартирному обліку саме станом на 01.01.2018.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, суд зазначає, що Порядок надання субвенції, на який посилається відповідач, регулює питання отримання місцевими бюджетами субвенції з державного бюджету на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення. Відповідний Порядок визначає механізм надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату вказаної компенсації та стосується розпорядників субвенції (головного та нижчого рівня).

Водночас умови та механізм виплати грошової компенсації, а також категорії осіб, які мають право на її отримання вругльовано Порядком № 214.

Так, згідно з п. 1 Порядку № 214 цей порядок визначає умови та механізм виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для сімей загиблих учасників бойових дій на території інших держав, визначених в абзаці першому пункту 1статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", для осіб з інвалідністю I - II групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у таких державах, визначених пунктом 7 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та які потребують поліпшення житлових умов і перебувають на обліку за місцем проживання відповідно до Житлового кодексу Української РСР та на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги.

Отже, в силу вимог Порядку № 214 перебування особи на квартирному обліку саме станом на 01.01.2018 не є обов`язковою умовою для отримання грошової компенсації.

Крім того, згідно з п. 7, 8 вказаного Порядку заява про призначення грошової компенсації подається членом сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла, особою з інвалідністю (далі заявник) або його (її) законним представником чи уповноваженою особою до органу соціального захисту населення за місцем перебування на квартирному обліку (далі орган соціального захисту населення) особисто. До заяви додаються копії:

1) документа, що посвідчує особу заявника, а у разі подання документів законним представником чи уповноваженою особою документа, що посвідчує особу того, від чийого імені подається заява, а також документа, яким надано повноваження законному представникові чи уповноваженій особі представляти члена сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла, або особу з інвалідністю, оформленого відповідно до законодавства;

2) посвідчення встановленого зразка згідно з додатком 2 до постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302 "Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни" (ЗП України, 1994 р., № 9, ст. 218), що підтверджує статус члена сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла, або особи з інвалідністю;

3) для осіб, статус яким установлено відповідно до пункту 7 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності;

4) постанови військово-лікарської комісії;

5) для членів сімей осіб, які загинули (пропали безвісти), померли, виданої військовим комісаріатом довідки про безпосередню участь загиблої (померлої) особи в бойових діях на території інших держав, перелік яких визначено постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 р. № 63 "Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) згоди (викладеної письмово у довільній формі) кожного із членів сім`ї особи з інвалідністю (крім малолітніх (до 14 років) і неповнолітніх (від 14 до 18 років) дітей), на яких нараховується грошова компенсація, на включення їх у розрахунок грошової компенсації;

7) документів, що посвідчують родинні стосунки між заявником і особою, яка загинула (пропала безвісти), померла, між малолітніми чи неповнолітніми дітьми і особою, яка загинула (пропала безвісти), померла, між особою з інвалідністю і членами її сім`ї, на яких нараховується грошова компенсація, та які разом з ними перебувають на квартирному обліку.

Отже, у зазначених нормах Порядку № 214 також відсутня вимога про обов`язкове надання особою документа для підтвердження факту перебування на квартирному обліку станом на 01.01.2018.

До того ж суд враховує, що пунктом 15 Порядку № 214 закріплено вичерпний перелік підстав, з яких Комісія може відмовити заявнику у призначенні грошової компенсації. Проте жодна з цих підстав не обумовлена тим, що особа станом на 01.01.2018 не перебувала на квартирному обліку.

Ба більше, в силу вимог пп. 5 п. 15 Порядку № 214 Комісія відмовляє у призначенні грошової допомоги, якщо заявник не перебуває на квартирному обліку з урахуванням пункту 9 цього Порядку (згідно з цим пунктом вимога щодо обов`язкового перебування на квартирному обліку не поширюється на малолітніх та неповнолітніх дітей, які є членами сім`ї загиблого (померлого)).

З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що відмова у призначенні грошової допомоги можлива лише в разі неперебування заявника на квартирному обліку.

Відтак суд вважає помилковими і не бере до уваги доводи відповідача про те, що позивач немає права на отримання спірної грошової компенсації, оскільки станом на 01.01.2018 не перебував на квартирному обліку для поліпшення житлових умов.

Крім того, відповідно до п. 10, 11, 12, 13 Порядку № 214 орган соціального захисту населення протягом п`яти робочих днів з дати прийняття заяви з усіма необхідними документами обстежує матеріально-побутові умови заявника, про що складає акт за формою, встановленою Мінсоцполітики. Після складення акта обстеження матеріально-побутових умов заявника орган соціального захисту населення не пізніше ніж через три робочі дні (у випадку, визначеному в пункті 22 цього Порядку, не пізніше ніж через 10 робочих днів) вносить комісії подання про виплату грошової компенсації. Комісія протягом п`яти робочих днів з дня надходження подання розглядає його по суті та в присутності заявника або його законного представника чи уповноваженої особи приймає рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової компенсації. За наявності письмового клопотання комісія може розглядати питання щодо призначення або відмови в призначенні грошової компенсації за відсутності заявника або законного представника чи уповноваженої особи. У разі відсутності такого клопотання та/або неявки зазначених осіб розгляд відповідного питання переноситься на наступне засідання комісії.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 20.09.2019 позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, надавши при цьому усі необхідні документи, передбачені пунктом 8 Порядку № 214.

За результатами розгляду вказаної заяви Комісія прийняла рішення № 1 від 23.09.2019, яким призначила позивачу грошову компенсацію в сумі 672648,62 грн. Однак 22.10.2019 цією ж комісією таке рішення визнано нечинним.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що відповідно до п. 6 Порядку № 214 до повноважень Комісії належить:

перевірка наявності в особи статусу члена сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла, та статусу особи з інвалідністю;

визначення категорії особи як члена сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла;

перевірка складу сім`ї особи з інвалідністю;

перевірка наявності документів про взяття на квартирний облік членів сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла, та особи з інвалідністю;

перевірка факту спільного або окремого проживання членів сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла, які мають право на грошову компенсацію;

прийняття рішення про призначення або відмову в призначенні грошової компенсації;

визначення розміру грошової компенсації;

перевірка наявності майнових прав на нерухоме майно членів сім`ї особи, яка загинула (пропала безвісти), померла, та особи з інвалідністю, а також всіх членів родини, на яких розраховується грошова компенсація, або відчуження такого майна протягом п`яти років, що передують даті подання заяви про виплату грошової компенсації.

Таким чином, відповідно до наданих повноважень Комісія може прийняти рішення про призначення грошової компенсації або ж про відмову у її призначенні.

Натомість спірним рішенням, яке оформлене протоколом № 2 від 22.10.2019, визнано нечинним рішення Комісії від 23.09.2019 про виплату позивачу грошової компенсації. На переконання суду, це не відповідає повноваженням Комісії, що визначені законом, а також способу прийняттю Комісією владних управлінських рішень.

Крім того, згідно з п. 15 Порядку № 214 комісія приймає рішення про відмову в призначенні грошової допомоги заявнику з таких підстав:

1) загиблий не належав до осіб, статус яким установлено відповідно до пунктів 2, 13 - 15 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

2) особа з інвалідністю не належить до осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, та одержала інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, що пов`язані з перебуванням у таких державах;

3) заявник не належить до членів сім`ї загиблого, визначених у пункті 1статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

4) заявник не перебуває на квартирному обліку з урахуванням вимоги, визначеної у пункті 9 цього Порядку;

5) категорія заявника як члена сім`ї загиблого є нижчою, ніж категорія, до якої належить інший член сім`ї загиблого, в разі одночасного подання ними заяви про отримання грошової компенсації;

6) категорія заявника як члена сім`ї загиблого є нижчою, ніж категорія, до якої належить інший член його сім`ї, який вже отримав житло або грошову компенсацію, до виплати грошової компенсації всім членам сімей загиблих, які перебувають на обліку в Реєстрі та мають першочергове право на таку виплату;

7) заявнику вже надавалося житло або вже виплачувалася грошова компенсація як члену сім`ї загиблого та особі з інвалідністю I-II групи із числа учасників бойових дій на території інших держав.

За своєю юридичною природою та правовими наслідками спірне рішення Комісії від 22.10.2019 фактично є рішенням про відмову позивачу у призначенні грошової компенсації.

Однак при його прийнятті відповідач не посилається на жодну з підстав, визначених пунктом 15 Порядку № 214.

До того ж змістовний аналіз такого рішення свідчить про те, що воно прийняте Комісією за відсутності законних підстав, перелік яких наведено вище.

Підсумовуючи, суд зазначає, що в ході розгляду справи жодна з правових та фактичних підстав для прийняття рішення, оформленого протоколом № 2 від 22.10.2019, не підтвердилась, а відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не виконав свого процесуального обов`язку щодо доказування правомірності його прийняття.

Також суд враховує, що спірним рішенням відповідач позбавив позивача права на отримання грошової компенсації в значному розмірі. Тобто, має місце втручанням у право особи на мирне володіння майном, що, у свою чергу, охоплюється предметом регулювання за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, наприклад, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Серков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання держави у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; 3) чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Водночас недотримання будь-якого із зазначених вище критеріїв свідчить про те, що втручання держави у право на мирне володіння майном не відповідає вимогам Конвенції та порушує право власності, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Натомість встановлені судом обставини справи вказують на те, що спірне рішення про позбавлення позивача грошової компенсації не ґрунтується на вимогах національного законодавства та прийняте органом державної влади не на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України.

Відтак у цьому випадку втручання в майнові права позивача не може визнаватись законним і таким, що відповідає конвенційним стандартам.

Враховуючи наведене суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення Комісії, оформленого протоколом № 2 від 22.10.2019, підлягають задоволенню.

Разом з тим, на думку суду, відсутні правові підстави для визнання протиправними дій відповідача при прийнятті вказаного рішення, оскільки в цьому випадку предметом позову є саме рішення суб`єкта владних повноважень, а не дії щодо його винесення, як помилково вважає позивач. До того ж саме оспорюваним рішенням, а не діями відповідача при його прийнятті порушуються права та законні інтереси позивача.

Крім того, позивач просить суд зобов`язати відповідача виплатити йому грошову компенсацію на підставі рішення Комісії № 1 від 23.09.2019.

Однак вказані позовні вимоги суд вважає передчасними.

Так, відповідно до п. 24-28 Порядку № 214 протягом трьох робочих днів з моменту прийняття рішення про призначення і виплату грошової компенсації комісія надсилає копію рішення заявнику із зазначенням суми належної йому грошової компенсації, а також структурному підрозділу з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської держадміністрацій.

Заявник може оскаржити в суді рішення комісії щодо належної йому суми грошової компенсації.

Після отримання копії рішення комісії про призначення грошової компенсації заявник звертається до відділення ПАТ "Державний ощадний банк України" із заявою про відкриття поточного рахунка із спеціальним режимом використання. До заяви додається копія рішення комісії про призначення грошової компенсації.

Після відкриття спеціального рахунка заявник повідомляє про його реквізити органу соціального захисту населення, в якому він перебуває на обліку в Реєстрі, шляхом надання копії договору про відкриття спеціального рахунка в уповноваженому банку.

Орган соціального захисту населення після отримання від заявника реквізитів його спеціального рахунка перераховує на нього кошти в сумі, визначеній у відповідному рішенні комісії, про що повідомляє заявнику протягом трьох робочих днів з дня переказу коштів на його спеціальний рахунок.

Отже, Порядок № 214 визначає чіткий алгоритм дій Комісії, заявника та органу з питань соціального захисту населення щодо виплати особі призначеної грошової компенсації. При цьому обов`язковою умовою для виплати компенсації є чинне рішення Комісії про її призначення.

Суд зауважує, що рішенням Комісії від 22.10.2019 визнано нечинним рішення від 23.09.2019 про призначення позивачу грошової компенсації в сумі 672648,62 грн.

Разом з тим, оскільки рішення від 22.10.2019 визнається судом протиправним та скасовується, рішення від 23.09.2019 набуде чинності з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі. Відтак, на думку суду, лише після цього виникнуть необхідні передумови для вчинення визначених Порядком № 214 дій з виплати позивачу зазначеної грошової компенсації.

Крім того, способи захисту порушених прав фізичної та юридичної особи у сфері публічно-правових відносин визначаються статтею 5 КАС України.

Так, згідно з частиною першою вказаної статті кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Наведене узгоджується з повноваженнями суду при вирішенні справи. Зокрема, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, для прийняття рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії суд неодмінно повинен встановити факт його бездіяльності та констатувати її протиправний характер внаслідок порушення прав, свобод та інтересів позивача з боку відповідача-суб`єкта владних повноважень.

Водночас протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Суд зазначає, що позивач просить зобов`язати відповідача виплатити грошову компенсацію, призначену згідно з рішенням Комісії № 1 від 23.09.2019.

Проте для задоволення таких позовних вимог суд повинен встановити факт протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а саме ухилення від вчинення ним тих дій, про спонукання до яких просить позивач.

Разом з тим, обставини справи не дають підстав для висновку про те, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо виплати позивачу грошової компенсації, адже перешкодою для цього стало оспорюване рішення від 22.10.2019.

Отже, позовні вимоги в цій частині заявлено передчасно та за відсутності доказів на підтвердження факту неправомірної бездіяльності відповідача.

Втім, відмова суду у задоволенні вказаних позовних вимог не перешкоджає позивачу в подальшому звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів у випадку, якщо рішення Комісії № 1 від 23.09.2019 не буде виконуватись.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтримку правомірності своїх рішень та дій і докази, надані позивачем, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити частково, а саме в частині протиправним та скасування рішення Комісії, оформлене протоколом № 2 від 22.10.2019, про визнання нечинним рішення Комісії № 1 від 23.09.2019 "Про призначення грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення ОСОБА_1 , особі з інвалідністю І групи внаслідок війни з числа учасників бойових дій на території інших країн". У задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

Під час розгляду справи суд не вирішує питання про заміну відповідача з УПСЗН Вінницької РДА на Вінницьку РДА, про що зазначено у відзиві на позовну заяву. По-перше, суду не надано переконливих доказів на підтвердження того, що визначений позивачем відповідач є неналежним. По-друге, за змістом положень ч. 3 ст. 48 КАС України для заміни відповідача необхідна згода позивача, якою позивач не надав. Окрім того, предметом спору у цій справі є рішення Комісії, до складу якої входять начальник УПСЗН Вінницької РДА та інші посадові особи цього Управління. Також, як видно з матеріалів справи, заяву від 20.09.2019 про призначення грошової компенсації позивач подав саме в УПСЗН Вінницької РДА і в подальшому листувався з приводу даного питання саме з цим Управлінням. Насамкінець суд враховує, що УПСЗН Вінницької РДА є окремою юридичною особою, у спірних правовідносинах має статус суб`єкта владних повноважень, до повноважень якого належить соціальний захист населення, а відтак є належним відповідачем у цій справі.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат пов`язаних з розглядом справи не встановлено, питання про розподіл судових витрат у цій справі суд не вирішує.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії по розгляду заяв членів сімей загиблих (померлих) та осіб з інвалідністю, внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, оформлене протоколом № 2 від 22 жовтня 2019 року, про визнання нечинним рішення Комісії по розгляду заяв членів сімей загиблих (померлих) та осіб з інвалідністю, внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України № 1 від 23 вересня 2019 року "Про призначення грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення ОСОБА_1 , особі з інвалідністю І групи внаслідок війни з числа учасників бойових дій на території інших країн".

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Інформація про учасників справи:
1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 );
2) відповідач: Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації (, місцезнаходження: вул. Грибоєдова, 10-А, м. Вінниця, 21032).
Повне судове рішення складено та підписано суддею 24.01.2020.

Суддя Сало Павло Ігорович