Справа № 240/12297/19
Суддя: Нагірняк Микола Федорович
Дата ухвалення: 2020-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 112030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Нагірняк М.Ф.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 через уповноваженого представника звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про:
- визнання протиправною бездіяльність щодо не поновлення виплати пенсії;
- визнання протиправним та скасування рішення про відмову у поновленні виплати пенсії, викладену в листі від 04.09.2019року;
- зобов`язання вчинити дії - провести поновлення виплати пенсії за вислугу років з 07.10.2009року.
Позовні вимоги Позивача мотивовані тим, що Позивач є громадянином України, який в 1995році виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю. До виїзду за межі України Позивач проживав в Україні (м.Бердичів Житомирської області) та отримував пенсію за віком. Після виїзду за межі України Позивачу була припинена виплата такої пенсії.
Ухвалою від 18.12.2019року Житомирського окружного адміністративного суду справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Позивач в судове засідання не прибув, його представник подав до суду клопотання від 17.01.2010року про розгляд справи без участі Позивача та його представників і підтримання позовних вимог в повному обсязі.
Представник Відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, 08.01.2020року направив відзив на позов, а 20.01.2020 року подав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.
У відзиві проти позову заперечується і зазначається, що Позивач не перебував та не перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області для отримання відповідних пенсійних виплат. Пенсійна справа Позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області не передавалася. На думку Відповідача, в позові не зазначено який орган приймав рішення про припинення пенсійних виплат Позивачу, такого рішення не приймав і Відповідач.
Як зазначено у відзиві, в серпні 2019року мало місце лише звернення Позивача в порядку Закону України "Про звернення", на яке Позивачу листом від 04.09.2019року надавалися певні роз`яснення. Жодних рішень про відмову у поновленні пенсійних виплат Позивачу Відповідачем в установленому порядку не приймалося.
Більш того, на думку Відповідача, Позивачем пропущено шестимісячний строк для подачі вказаного позову і клопотань про поновлення такого строку у позові не зазначається, а тому позов слід залишити без розгляду.
Враховуючи неявку в судове засідання представників сторін та наявність їх відповідних клопотань, суд відповідно до положень ч.9 ст.205 КАС України продовжив розгляд справи в порядку письмового провадження.
Розглянувши в порядку письмового провадження подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за таких підстав.
Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо порядку та підстав призначення пенсії, в тому числі зі зниженням пенсійного віку, регулюються правовими нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV (надалі-Закон N 1058-IV), що були чинні на день виникнення таких відносин.
Судом встановлено та визнається представником Відповідача, що з січня 1977року Позивачу була призначена пенсія за вислугу років як військовослужбовцеві Збройних сил СРСР, що підтверджується дослідженою судом копією пенсійного посвідчення виданого 11.03.1977року Житомирським обласним військовим комісаріатом (а.с.56).
Судом встановлено та визнається сторонами, що Позивач в 1991році виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю і після виїзду за межі України Позивачу була припинена виплата такої пенсії.
07.08.2019року Позивач через уповноваженого представника звернувся до Відповідача із письмовою заявою, в якій зазначено, що Позивач 20.12.1991року, а не в 1995році, як вказано у позові, виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю і йому з 1992року, а не з 1995року, як вказано у позові, припинено виплату пенсії за віком. В зв`язку з цим Позивач просить поновити виплату йому пенсії, але не зазначає з якого часу (а.с.61-62).
Про результати розгляду вказаного звернення Відповідачем листом від 04.09.2019року було повідомлено представника Позивача. Вказаним листом представнику Позивача було роз`яснено, що у відповідності до пункту 2 частини першої статті 49 Закону N 1058-IV виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, а питання поновлення виплати такої пенсії може бути розглянуто у разі особистого звернення Позивача до відповідного структурного підрозділу Відповідача за місцем проживання Позивача на території України.
Суть спору між сторонами в даній справі зведена виключно до правомірності результатів розгляду звернення Позивача, викладених в листі від 04.09.2019року, та щодо наявності чи відсутності підстав для поновлення виплати пенсії Позивачу з 07.10.2009року.
Як зазначено в листі Відповідача від 04.09.2019року (а.с.64-65), та відповідно до доводів представника Відповідача, наведених у відзиві на позов, припинення виплати пенсії Позивачу було зумовлено виключно положенням пункту 2 частини першої статті 49 Закону N 1058-IV у зв`язку із виїздом Позивача на постійне проживання за межі України.
Такі доводи Відповідача не в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства з огляду на таке.
Безспірно, приписами частини першої статті 49 Закону N 1058-IV передбачалося, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Разом з тим, Відповідач не врахував, що вказані положення пункту 2 частини першої статті 49 Закону N 1058-IV втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року N 25-рп/2009).
Одночасно згідно вказаного Рішення Конституційного Суду України втратили чинність положення другого речення статті 51 Закону N 1058-IV, які передбачали, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Таким чином, оскаржуване рішення Відповідача, викладене у вигляді листа від 04.09.2019року, ухвалене за результатами розгляду звернення Позивача від 07.08.2019року, є таким, що прийнято не у відповідності до вимог Законів України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню, а позов в цій частині - задоволенню.
Вказане порушене право Позивача підлягає судовому захисту виключно шляхом зобов`язання Відповідача повторно розглянути звернення Позивача від 07.08.2019року у повній відповідності до вимог чинного законодавства України.
При цьому суд зазначає, що оскаржуване рішення (лист) Відповідача прийнято 04.09.2019року, а позов уповноваженим представником Позивача подано до суду 16.12.2019року, тобто в межах шестимісячного строку, передбаченого ст.122 КАС України, а тому клопотання Відповідача про залишення позову без розгляду з цих підстав задоволенню не підлягає.
Одночасно суд вважає безпідставними та передчасними позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання Відповідача провести поновлення виплати пенсії Позивачу за вислугу років з 07.10.2009року з огляду на таке.
Безспірно, суд враховує, що Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року N 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Разом з тим, по-перше, як зазначено в дослідженому судом зверненні від 07.08.2019року, воно (звернення) не містить жодних вимог про поновлення таких пенсійних виплат Позивачу саме з 07.10.2009року, а суд не може переймати на себе ті чи інші власні (виключні) повноваження Відповідача, як територіального органу Пенсійного фонду України.
Судом не встановлено, а в позові не наведено жодних обґрунтувань того, що саме Відповідачем приймалося рішення про припинення пенсійних виплат Позивачу і що саме Відповідач їх зобов`язаний поновити. Це, в свою чергу, виключає бездіяльність Відповідача.
По-друге, суд враховує, що за змістом частини другої статті 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення" за час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. Вказана правова норма неконституційною не визнавалася.
В розумінні вимог п.4 Постанови КМ України Про порядок переведення пенсій громадянам, які виїхали на постійне проживання до інших країн від 6 квітня 1993 р. N 258 переведення пенсії громадянам, які виїхали за кордон до 1 січня 1992 р., віднесено до повноважень Пенсійного фонду України, а не його територіальних органів.
Нявка в судове засідання представника Позивача позбавила суд можливості відповідно до положень ст.49 КАС України вирішувати питання про заміну належного Відповідача чи залучення другого Відповідача у справі в цій частині позовних вимог.
Таким чином, позовні вимоги в частині щодо визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання Відповідача провести поновлення виплати пенсії Позивачу за вислугу років саме з 07.10.2009року є передчасними та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.
Відповідно до вимог ст.ст.139-143 КАС України судові витрати Позивача по даній справі підлягають відшкодуванню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у вигляді 384,20грн. судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.
Керуючись вимогами ст.ст.2,90,139-143,242-246,250,255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов задовольнити частково, визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 07.08.2019року.
Судові витрати ОСОБА_1 у вигляді судового збору в сумі 384,20грн. підлягають відшкодуванню шляхом їх стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Ф. Нагірняк