Справа № 300/2247/19
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2020-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2020 р. справа № 300/2247/19

м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Кафарський В.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання неправомірним та скасування рішення від 25.02.2019 та зобов`язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - третя особа), про визнання неправомірним та скасування рішення від 25.02.2019 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання відповідача визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин та на основі національності, адже позивач являється курдом, а також побоюючись загальнопоширеного насильства в умовах внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, не може повернутися до країни походження - Сирійської Арабської Республіки.

Позивач у зв`язку із цим подав до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області належним чином оформлену та обґрунтовану заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак у відповідь отримав повідомлення №3 від 06.03.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України №39-19 від 25.02.2019. Позивачеві було відмовлено на підставі відсутності умов, передбачених пунктами 1 і 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», при цьому всупереч законодавству України позивачеві не роз`яснено порядок оскарження та причини відмови. Позивач додатково зазначає, що його побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин та на основі національності є обгрунтованими з огляду на те, що у країні походження на нього чекає загроза загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, в тому числі з причин того, що він є курдом. Влада Сирії не здатна забезпечити захист позивачу від загрози загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.11.2019 даний позов залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачу надано строк для усунення недоліків.

У зв`язку із усуненням недоліків ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.12.2019 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

06.01.2020 від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив від 02.01.2020, згідно якого представник позивача заперечує проти задоволення позову, а також додаткові письмові докази, в тому числі копія матеріалів особової справи позивача №2018LV0027 (а.с. 78-235). Відповідач вказує на те, що на території Сирійської Арабської Республіки відбувається громадянська війна, однак чимало районів перебувають під контролем сирійської армії, в тому числі і місто Алеппо, вихідцем з якого є позивач. Також представник відповідача зазначає, що позивач виїхав із Сирії в Україну ще до початку конфлікту, але у зв`язку із воєнними діями і ситуацією безпеки в країні він має побоювання щодо свого повернення на момент розгляду його заяви, проте обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань немає. Загальна ситуація у місті Алеппо залишається задовільною, оскільки перебуває під контролем державних та проурядових сил, а ситуація збройного конфлікту не спостерігається по всіх регіонах цієї країни. Також представник відповідача зазначає, що не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Ані заявник, ані його близькі родичі також не зазнавали свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження, а саме насильницьких зникнень, викрадань, сумарних та позасудових страт, примусових переміщень та застосування тяжкої або забороненої зброї проти цивільного населення. Тому не прослідковується взаємозв`язок між наявним збройним конфліктом в Сирії та можливим існуванням доведеної та обґрунтованої загрози життю, свободі або безпеці позивача у разі добровільного повернення. Ситуація в країні громадянської належності позивача не є підставою для надання особі додаткового захисту в Україні, приймаючи до уваги відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на Батьківщину. В результаті всебічного, об`єктивного та неупередженого аналізу матеріалів особової справи позивача та інформації по країні походження, відповідачем було встановлено, що заява ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необгрунтованою та має ознаки зловживання (задля легалізації) процедурою надання притулку в Україні, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1 і 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Враховуючи наведене, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними, а тому просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 заяву представника відповідача про розгляд за правилами загального позовного провадження справи №300/2247/19 за позовом громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання неправомірним та скасування рішення від 25.02.2019 та зобов`язання до вчинення дій - залишено без задоволення.

Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши та оцінивши в сукупності письмові докази, встановив наступне.

Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 народився в місті Алеппо, Сирійської Арабської Республіки, за релігійним переконанням - не віруючий, за національністю - курд, неодружений, дітей не має. Рідна мова - курдська , володіє арабською, англійською, російською і українською мовами.

Позивач виготовив паспорт серії № НОМЕР_1 , виданий Сирійською Арабською Республікою 09.10.2011 з терміном дії до 08.10.2013, отримав 14.11.2011 студентську візу серії У НОМЕР_4 на навчання в Україні.

16.11.2011 позивач вперше прилетів в Україну літаком у місто Одеса з метою навчання. 31.05.2012 отримав свідоцтво, видане Міністерством освіти і науки молоді та спорту України серії НОМЕР_5 про те, що ОСОБА_1 закінчив підготовче відділення для іноземних громадян Одеської національної академії харчових технологій, де вивчав російську мову. Після чого заявник вступив на навчання до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу та здобув кваліфікацію магістра по видобуванню нафти і газу, отримав 28.02.2018 диплом магістра серії НОМЕР_2 .

Заявник був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_3 . виданою 01.08.2016 з терміном дії до 01.04.2018.

Перебуваючи на території України позивач з 2011 р. до Сирії не їздив. В 2013 р. та 2014 р. позивач відвідував своїх родичів у Туреччині. Після цього територію України не залишав. Систематично продовжував термін перебування в ГУДМС України в Івано-Франківській області. Раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до територіальних управлінь ДМС України не звертався, що підтверджується протоколом співбесіди №1 від 31.07.2018 (а.с. 124-130).

11.07.2018 позивач звернувся до ГУ ДМС у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому що повернутися до Сирії неможливо через війну, крім цього він планує ще продовжити навчання в Україні. У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач стверджує, що на даний момент він не може повернутися до країни свого походження Сирійської Арабської Республіки через війну, оскільки в разі повернення його затримають на кордоні та заберуть до армії.

Рішенням ДМС України від 25.02.2019 за №39-19, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 і 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні, відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 106).

06.03.2019 позивача було повідомлено про прийняте відповідачем рішення від 25.02.2019 за №39-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 22).

ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням ДМС України від 06.03.2019 за №3, оскаржив його до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 р., кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 за №3671-VІ (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 р. і Протоколу щодо статусу біженців 1967 р. та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 р. і Протоколом 1967 р. поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» від 29.04.2004, в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе навести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. У цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено в основу Конвенції про статус біженців 1951 р., вказаний вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Згідно абзацу 5 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з частиною 7 статті 7 Закону №3671-VI, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Разом з тим, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 за №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися під час судового засідання з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача є обов`язок при розгляді документів заявника перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

При цьому заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Разом з тим, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані у 2000 р. за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, зазначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Аналогічні положення містять і Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 р.), в яких зазначено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень, точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 звернувся до органів міграційної служби із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи свою заяву неможливістю повернення на батьківщину через громадянську війну в Сирії. При цьому з матеріалів особової справи позивача слідує, що він є військовозобов`язаним, проте воювати не бажає.

Суд також встановив, що підставою виїзду позивача з країни постійного проживання до України у 2011 р. стало бажання отримання вищої освіти. На момент виїзду позивача з території Сирії громадянська війна ще не почалась, однак вже проводились масові демонстрації.

Причиною неможливості повернення до Сирії ОСОБА_1 зазначає військову ситуацію у країні, яка склалася після його виїзду до України та небажання проходити військову службу через неохоту воювати та вбивати людей.

Також, під час співбесіди 31.07.2018 щодо причин неможливості повернення на Батьківщину, позивач зазначив, що в Сирії переслідують курдів, його родичів там немає, а також те, що у Сирії відбувається війна, а тому у випадку повернення, його заберуть до армії.

З даного приводу суд зазначає, що побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або за ухилення від призову самі по собі не є обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань, а факт розбіжності позиції особи з офіційною позицією уряду своєї країни не є достатньою підставою для обґрунтування політичного характеру конкретної військової акції.

При цьому, згідно інформації по країні походження (http://sana.sy/ru/?p=44579), Президент Сирії Башшар Аль -Асад підписав Указ №32 від 2015 р. про надання загальної амністії та звільнення від відповідальності за ухилення від призову до лав збройних сил для всіх громадян, як всередині країни, так і ззовні за злочини, передбачені законом «Про військовий обов`язок та військову службу», які скоєні до 25.07.2015.

З урахуванням зазначеної інформації суд вважає, що позивач при поверненні на батьківщину не буде розглядатися сирійською владою як противник режиму, а тому не може зазнавати переслідувань за політичною ознакою.

Суд при прийнятті рішення враховує позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 06.03.2019 у справі №815/1000/17, від 31.10.2018 у справі №826/14671/16, від 14.03.2018 у справі №813/901/16, в яких зазначено, що оцінка побоювань обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи-заявника, яка є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Разом з тим, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 за №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

З цього приводу суд зазначає, що на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становила ризик для людини, яку висилають в цю країну.

Так, у Рекомендаціях УВКБ ООН ОН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV) від листопада 2015 р. зазначено, що конфлікт у Сирії триває вже п`ятий рік, і гуманітарна ситуація як і раніше погіршується. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни.

Відповідно до пункту 4 вказаних Рекомендацій майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, частково взаємно накладаються один на одного; ця ситуація ускладнюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угруповання Ісламської держави Іраку і аль- Шама (далі - ІДІШ ) зміцнили контроль над значними територіями півночі і північного сходу Сирії і часто вступають в озброєні зіткнення з антиурядовими збройними групами, курдськими силами (Загонами народної самооборони, ОНБ), а також з урядовими силами. ІДІШ закріпило свій контроль практично над цілою територією, розташованою переважно в північній та центральній частині Сирії. Крім цього, ІДІШ розширило зону свого контролю і впливу, особливо в центральних районах Сирії, в східних районах провінції Хомс, а також в районах розташованих південніше, включаючи і Ес- Сувейда .

Згідно Рекомендацій по питанню міжнародного захисту відносно осіб, які покинули Сирійську Арабську Республіку (Редакція V) УВКБ ООН за листопад 2017 р., з урахуванням численних повідомлень про серйозні і масштабні порушення міжнародного гуманітарного права (МГП), законодавства про права людини і зловживання в цій області, а також з огляду на триваючі збройні конфлікти у багатьох регіонах країни, УВКБ ООН, як і раніше характеризує втечу цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців, причому переважна більшість шукачів притулку сирійців продовжують потребувати міжнародного захисту та відповідають вимогам визначення «біженець», що міститься в ст. 1А (2) Конвенції 1951 р. Для багатьох цивільних осіб, які залишили Сирію, зв`язок з однією з підстав, зазначених в Конвенції 1951 р., буде полягати в прямому або непрямому, реальному чи гаданому зв`язку з однієї зі сторін конфлікту. Характерною особливістю конфлікту в Сирії є те, що різні його сторони часто приписують певні політичні переконання значним групам людей, в тому числі сім`ям, племенам, релігійним або етнічним групам, або, за аналогією, цілим містам, селам і районам.

Також у Рекомендаціях по питанню міжнародного захисту відносно осіб, які покинули Сирійську Арабську Республіку (Редакція V) УВКБ ООН за листопад 2017 р. вказано, що з урахуванням переважаючих в Сирії умов, зокрема з урахуванням різноманіття і складності конфліктів, нестабільності ситуації з безпекою, повідомлень про високий рівень порушень прав людини і зловживань у цій галузі, глибоко укорінених підозр щодо осіб іншого походження або іншої власності, УВКБ ООН не вважає, що державам доцільно відмовляти в міжнародному захисті особам з Сирії на підставі альтернативи втечі або переміщення всередині країни.

Відповідач зазначає, що позивач виїхав із Сирії в Україну ще до початку конфлікту, однак збройний конфлікт в Сирії розпочався 15.03.2011, що підтверджується інформацією по країні походження (https://uk.wikipedia.org/wiki/Громадянська_війна_в_Сирії), при цьому позивач приїхав до України 16.11.2011, тобто посилання відповідача є помилковими.

Окрім того, відповідно до частини 3 статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Суд встановив наявність такої загальновідомої інформації про країну походження позивача:

- 30.01.2019: https://news.un.org/ru/story/2019/01/1348162 - згідно даних координатора надзвичайної допомоги ООН і заступника Генсека з гуманітарних питань Марка Локок люди опиняються на вулиці під снігом і крижаним дощем, мільйони живуть в напівзруйнованих війною будівлях без електрики і тепла;

- 28.02.2019: https://news.un.org/ru/story/2019/02/1350002 - згідно даних Гейр Педерсен, Спеціального посланника Генерального секретаря ООН по Сирії, конфлікт в Сирії ще дуже далекий від завершення - значні території як і раніше непідконтрольні уряду; ІГІЛ, за його словами, може відродитися. Близько половини жителів країни змушені були покинути свої будинки. 80 відсотків сирійців живуть за межею бідності, 12 мільйонів потребують гуманітарної допомоги;

- 11.04.2019: https://news.un.org/ru/story/2019/04/1352991 - відповідно до даних старшого гуманітарного радника Спеціального посла ООН по Сирії Наджат Рочді конфлікт в Сирії триває вже дев`ятий рік і сирійці, як і раніше, потребують гуманітарної допомоги, в окремих районах тривають бойові дії, а в провінції Ідліб існує ймовірність ескалації конфлікту, що може привести до катастрофічних гуманітарних наслідків. З лютого свої будинки залишили 106 тисяч осіб, 190 осіб було вбито в результаті ескалації бойових дій;

- 04.06.2019: https://www.dw.com/uk/: - в ООН заявляють про сотні тисяч біженців у сирійському Ідлібі. У сирійській провінції Ідліб спостерігається стрімке зростання кількості біженців. Про це у вівторок, 4 червня, повідомили у Всесвітній продовольчій програмі ООН у Женеві. До цього призвело загострення конфлікту між сирійськими урядовими військами та їхніми союзниками й загонами опозиційних до режиму ОСОБА_6 груп, котрі контролюють цей регіон. З початку квітня поточного року в Ідлібі не менш ніж 300 тисяч людей були змушені залишити свої домівки через посилення збройного протистояння, зазначають експерти ООН. Багато з тих, хто намагався врятуватися від конфлікту, шукали притулку в переповнених таборах для біженців, передає агенція новин dpa. Представник Всесвітньої продовольчої програми ООН Ерве Верхузель також засудив навмисні підпали полів з ячменем та пшеницею чи городиною, які, за його даними, здійснюють бійці опозиційних груп. З іншого боку, постійні бомбардування урядовими силами не дають селянам своєчасно зібрати урожай чи засіяти поля. «Руйнування полів - це неприйнятно», - наголосив Верхузель. На тлі ускладнення гуманітарної ситуації в ООН оголосили плани збільшити продовольчу допомогу для регіону. Якщо раніше вона була розрахована на 700 тисяч осіб, то тепер її розширять до 820 тисяч. Загалом у рамках Всесвітньої продовольчої програми ООН щомісячну допомогу в Сирії отримують близько 3,5 мільйона людей, наголошують в організації. Як повідомлялося, з квітня цього року війська сирійського правителя Башара Асада за підтримки своїх російських та іранських союзників розпочали інтенсивні бомбардування об`єктів сирійської опозиції в провінції Ідліб. У Дамаску запевняють, що таким чином ведуть боротьбу проти ісламістів, котрі домінують у деяких районах цієї непідконтрольної сирійському уряду провінції. Крім цього спостерігачі наводять численні факти потрапляння бомб та ракет в об`єкти цивільної інфраструктури, в тому числі лікарні;

- 16.10.2019: https://www.dw.com/uk/ - РБ ООН застерігає від погіршення гуманітарної ситуації в Сирії. Рада Безпеки ООН у середу, 16 жовтня, застерегла щодо ризиків значного погіршення гуманітарної ситуації на північному сході Сирії. При цьому в заяві, яку РБ ООН одноголосно ухвалила за зачиненими дверима після свого другого з початку турецького вторгнення до Сирії засідання, немає згадки про воєнні дії Анкари проти курдських повстанців, повідомляє агенція Reuters. Разом з тим члени Ради Безпеки ООН «висловлюють глибоке занепокоєння через ризики розосередження терористів» угруповання «Ісламська держава» територією Сирії на тлі ситуації, яка склалася;

- 11.10.2019: https://dt.ua/international/erdogan-znayshov-dzherelo-miru-326095_.html. -безпекова ситуація в Сирії знову загострюється. 9 жовтня Туреччина розпочала нову військову кампанію на території цієї держави. Операція «Джерело миру» може не лише похитнути той крихкий баланс сил, який встановився останніми роками між основними сторонами громадянського конфлікту, а й спричинити далекосяжні геополітичні наслідки;

- 08.01.2020: https://free-news.su/voennye-konflikty/42003-svodka-siriya-08yanvarya20 - на південному заході Алеппо знову спалахнули зіткнення між Сирійською арабської армією і бойовиками незаконних збройних формувань. Артилерія ВС САР завдала удару по позиціях джихадистів в околицях населеного пункту Заммар. Тим часом до лінії фронту продовжують прибувати підкріплення зі складу 4-ї танкової дивізії. Помічено велику кількість танків і ракетних установок «Голан-1000». Перекинуті підрозділи ЗС САР розгортаються в західних районах Алеппо, навпроти оборони джихадистів в кварталі «Аз-Захраа» і науково-дослідному комплексі.

- 16.01.2020: https://www.rbc.ua/ukr/news/sirii-obstrelyali-raketami-zhiloy-kvartal-.html - в Алеппо (Сирія) в результаті ракетного обстрілу загинули 6 людей, 15 отримали поранення. Про це повідомляє РБК-Україна з посиланням на SANA. Повідомляється, що всі поранені були доставлені в лікарню «Ар-Разі» для отримання необхідного лікування.

Наведена інформація по країні походження позивача вказує на факт існування невибіркової загрози життю та здоров`ю людей під час внутрішнього збройного конфлікту в Сирії, а також підтверджує ту обставину, що такий конфлікт є всеохоплюючим.

Отже, суд підкреслює, що в Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною, що є загальновідомим фактом. Збройні зіткнення між військами офіційної влади Сирії та опозиційно налаштованими воєнізованими збройними угрупуваннями охопили значну територію цієї країни і її населення, тож ситуація там є дуже напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, тож ці обставини доказуванню у цій справі не потребують.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 03.07.2019 у справі №813/666/16 (адміністративне провадження №К/9901/11501/18).

Згідно частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, враховуючи наведене, суд встановив, що регіон - м. Алеппо, в якому проживав позивач, як і вся територія країни його походження - Сирії характеризується надзвичайно високим рівнем насильства з смертельною небезпекою, включаючи повітряне бомбардування, через що існує високий ризик стати жертвою нападу та поранення.

УВКБ ООН зазначає, що потрібні великодушні підходи до захисту, що відображаються у незастосуванні санкцій до тих, хто прибуває без документів, що посвідчують особу (або іншим неправомірним шляхом), та у високому проценті позитивних рішень по клопотаннях про надання статусу біженця, поряд із забезпеченням супутніх прав. Ще однією доречною формою солідарності у теперішній кризовій ситуації була б не лише гнучкість застосування критеріїв та процедур возз`єднання родини, а й скасування певних вимог для отримання віз та полегшення в`їзду громадян Сирії з метою отримання роботи, навчання, створення сім`ї чи гуманітарною метою в межах національних програм.

У свої рекомендаціях УВКБ ООН також зазначило, що в тих випадках, коли особи не відповідають конвенційним критеріями, належить застосовувати критерії для надавання додаткових форм захисту, у тому числі тих, що розроблені в обов`язкових або факультативних регіональних принципах або режимах надання захисту, а також ситуаційно обумовлені критерії надання статусу біженця.

Отже, існують офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та невибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене статтями 2 і 3 Європейської Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є загальновідомим фактом, який визнало Головне управління ДМС України у Львівській області.

Втім, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував інформацію, повідомлену позивачем в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та протоколах співбесід, не врахував поточної та актуальної інформації щодо ситуації в Сирійській Арабській Республіці й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм права, суд дійшов висновку, що відповідач - Державна міграційна служба України, безпідставно погодилася з висновком Головного управління ДМС України у Львівській області про відсутність встановлених пунктами 1 і 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до прийняття оскаржуваного рішення від 25.02.2019 за №39-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 .

Як наслідок, зважаючи на вищенаведене, рішення Державної міграційної служби України від 25.02.2019 за №39-19 про відмову у визнанні громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню, а позовна вимога в цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Приписами частини 1 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Також, згідно практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб національне законодавство відповідало вимогам Конвенції, воно має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією; у питаннях, які стосуються основоположних прав, надання дискреції органам виконавчої влади через необмежені повноваження було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією; саме тому законодавство має достатньо чітко визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам влади, та порядок її здійснення (пункт 67 рішення у справі «Котій проти України» (Kotiy v. Ukraine) від 05.03.2015, заява №28718/09; пункт 60 рішення у справі «Зосимов проти України» (Zosymov v. Ukraine) від 07.07.2016, заява №4322/06).

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Конституційний Суд України вважає, що принцип юридичної визначеності як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.

Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України «цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів» (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 08.06.2016 за №3-рп/2016).

У Доповіді «Верховенство права», схваленій Європейською Комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26.03.2011) (CDL-AD(2011)003rev) (далі - Доповідь), до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).

У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді вказано таке: хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

Отже, наведені юридичні позиції Конституційного Суду України, відповідні положення Доповіді дають підстави стверджувати, що конституційний принцип верховенства права вимагає законодавчого закріплення механізму запобігання свавільному втручанню органів публічної влади при здійсненні ними дискреційних повноважень у права і свободи особи.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Таким чином, в даному випадку приймати рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання, є дискреційним повноваженням органу ДМС.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням дискреційних повноважень є закон і справедливість.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № К(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Тому з метою ефективного захисту прав позивача та забезпечення реального виконання рішення суду, суд вважає за необхідне зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.07.2018 з врахуванням вищенаведених висновків суду, зокрема щодо підстав скасування оскарженого рішення від 25.02.2019 за №39-19.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень не обґрунтував обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач частково довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Однак, позивачем при зверненні до суду з даним позовом судовий збір не сплачувався, оскільки останній звільнений від його сплати згідно положень частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», що підтверджується матеріалами справи.

А тому, враховуючи зазначене, підстави для стягнення судових витрат відсутні.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області (вул. Січових Стрільців, 11, м. Львів, 79007, ), про визнання неправомірним та скасування рішення від 25.02.2019 та зобов`язання до вчинення дій - задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасуванти рішення від 25.02.2019 про відмову у визнанні громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ) повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 25.02.2019 за №39-19.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Кафарський В.В.