Справа № 640/16296/19
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2020-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2020 року м. Київ № 640/16296/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доДержавної фіскальної служби України
про стягнення заборгованості по заробітній платі,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі-позивач/ ОСОБА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач), в якому просить суд ( з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог):

- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток у розмірі 149779,56 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів на час затримки виплати заробітної плати;

- стягнути з державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у розмірі 23541,62 грн., без урахування обов`язкових податків та зборів.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач звільнилась з ДПІ у м. Сімферополі Головного управління Міндоходів в АР Крим 28.11.2014, а фактичне погашення заборгованості по заробітній платі здійснено 09.07.2019, відтак, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки за період з 28.11.2014 по 09.07.2019.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що позивач перебував у трудових відносинах з Державною податковою інспекцією у місті Сімферополі Головного управління Міндоходів в АР Крим, отже роботодавцем позивачки є Головне управління Міндоходів в АР Крим, який й повинен був розраховуватись з позивачем . Генічеська ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області не нараховувала та не виплачувала заробітну плату працівникам ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим. Інвентаризація фінансових зобов`язань ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим не проводилась, у тому числі й перед позивачкою, у зв`язку з неможливістю забезпечити безпечний і безперешкодний доступ уповноважених осіб до активів, первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим. Відповідач наголошує, що передавальні акти прийняття зобов`язань від ДПІ у м.Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим до Генічеської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області не складались. У зв`язку з блокуванням роботи Державної казначейської служби в АР Крим, бюджетні призначення, що були передбачені на квітень - грудень 2014 року для виплати заробітної плати по Головному управлінню Міндоходів в АР Крим були у повному обсязі зняті та повернуті в Державний бюджет України в сумі 77 389 904, 44 грн. на виконання Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та Довідки Міністерства фінансів України про зміни річного розпису бюджету на 2014 рік від 02.04.2014 №147.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, на підставі Наказу ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим від 01.07.2013 р. №13-о позивача прийнято на роботу на посаду начальника управління оподаткування та контролю об`єктів і операцій (Запис №20 у Трудовій книжці Позивача).

Наказом ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим від 09.08.2013 р. №206-о позивача переведено на посаду начальника відділу камеральних перевірок ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим (Запис №22 у Трудовій книжці Позивача).

У зв`язку з ситуацією, що склалась починаючи з березня 2014 р. в Автономній республіці Крим, а саме у зв`язку з тимчасовою окупацією території півострова внаслідок збройної агресії Російської Федерації та захопленням адміністративних будівель самопроголошеною владою АР Крим, у тому числі й будівлі ДПІ у м. Сімферополі Головного управління Міндоходів в АР Крим, яке знаходилось за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, вул. М. Залки, 1/9, подальше виконання посадових обов`язків позивачем на території АР Крим не представлялось можливим.

3 метою забезпечення належної координації роботи органів ГУ Міндоходів в АР Крим, Розпорядженням Міністерства доходів та зборів України від 24.03.2014 №55 "Про створення робочої групи" позивач була зарахована до робочої групи з координації роботи органів ГУ Міндоходів в АР Крим та м. Севастополі з фактичним розташуванням робочої групи у м. Києві.

Наказом ГУ Міндоходів в АР Крим від 24.03.2014 року №121-о "Про відрядження до робочої групи", позивач була відряджена до Міністерства доходів і зборів України на період функціонування такої робочої групи.

На підставі Розпорядження Міністерства доходів та зборів України від 17.04.2014 р. №76-p раніше прийняте Розпорядження Міністерства доходів та зборів України від 24.03.2014 №55 "Про створення робочої групи" визнане таким, що втратило чинність. Підставою скасування вказаного розпорядження стала втрата актуальності.

Разом з тим, позивач увійшла до складу Міжвідомчої робочої групи при Міністерстві юстиції України, що була створена з метою формування належної доказової бази, висвітлення фактів втрат держави, нанесених збитків, порушення прав юридичних та фізичних осіб внаслідок окупації Криму.

Міністерство доходів і зборів України листом від 28.05.2014 р. №1081/5/99-99-04-01-01-16 повідомило Міністерство юстиції України про згоду працівників територіальних органів Міндоходів в Автономній республіці Крим щодо участі підпорядкованих працівників, у тому числі і щодо позивача, у роботі зазначеної Міжвідомчої робочої групи.

Наказом ГУ Міндоходів в АР Крим від 28.05.2014 року № 126-о "Про відрядження до міжвідомчої робочої групи" позивач була відряджена до Міністерства юстиції України на період функціонування такої міжвідомчої робочої групи.

В той же час, позивач продовжувала займати посаду начальника відділу камеральних перевірок ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим, адже не була звільнена з державної служби або переведена на іншу посаду.

В подальшому, на підставі наказу ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим від 28.11.2014 p. №585-о позивач була звільнена за власним бажанням з посади начальника відділу камеральних перевірок ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим в порядку переведення для подальшого працевлаштування до ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області.

У зв`язку з наявною заборгованістю по виплаті заробітної плати позивач звернулася з відповідним позовом до суду про стягнення заборгованості.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.01.2019 у справі №826/4228/18 стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з квітня 2014 року по листопад 2014 року під час роботи в ДПІ у місті Сімферополі Головного управління Міндоходів в Автономній Республіці Крим у розмірі 23 484,96 грн (двадцять три тисячі чотириста вісімдесят чотири грн 96 коп.) без урахування обов`язкових податків та зборів.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі №826/4228/18 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2019 року залишено без змін.

09 липня 2019 року позивач отримала з рахунку Державної казначейської служби України грошові кошти у розмірі 23484,96 грн. на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/4228/18.

Вважаючи, що оскільки розрахунок заборгованості по заробітній платі здійснено лише 09 липня 2019 року, то позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, а також на компенсацію за затримку її виплати, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

В силу вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

З огляду на вказане, судом вбачається, що спір щодо стягнення заборгованості з заробітної плати вирішений на користь позивачки, а відтак у неї відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України виникає право на отримання відшкодування у вигляді середнього заробітку за весь час затримки у виплаті належних позивачу коштів по день фактичного розрахунку, а у відповідача - відповідний обов`язок по його сплаті.

При цьому, суд не бере до уваги доводи відповідача щодо перебування позивачки у трудових відносинах з ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим та неможливості стягнення коштів з ДФС України, оскільки виходячи з положень статті 117 Кодексу законів про працю України стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку є похідною вимогою, передумовою стягнення якого є вирішення основного спору про виплату належних коштів при звільненні на користь позивача.

Суд наголошує, що визначальним для виникнення у позивача права на стягнення суми середнього заробітку за час затримки у розрахунку є підтвердження факту невиплати коштів при звільненні та задоволення вимог щодо їх стягнення на користь працівника. У разі настання таких обставин право працівника на стягнення середнього заробітку є безумовним.

Також, у своєму відзиві Державна фіскальна служба України посилається на те, що бюджетні призначення, що були передбачені Управлінню Міндоходів в Автономній Республіці Крим для виплати заробітної плати, були в повному обсязі зняті та повернуті в Державний бюджет України на виконання вимог Закону України від 27 березня 2014 року № 1165-VII «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік».

Отже, стягнення заборгованості по заробітній платі безпосередньо з територіального органу скаржника не призведе до негайного поновлення прав позивача.

З огляду на викладене, враховуючи виключність обставин цієї справи, відсутність у 2014 році правового механізму виплати заробітної плати працівникам територіальних органів Міністерства доходів і зборів України на тимчасово окупованій території України, а також те, що територіальний орган міністерства утворюється в межах коштів, передбаченого на утримання відповідного міністерства, суд дійшов висновку про стягнення заборгованості по заробітній платі саме з Державної фіскальної служби України.

Більш того, суд вважає, що вказані обставини повністю досліджені в процесі розгляду справи №826/4228/18 щодо стягнення заборгованості з заробітної плати на користь позивача та встановлені у наведеному судовому рішенні, яке набрало законної сили та виконано уповноваженим органом. Інших доводів, що спростовували вказані обставини відповідач не надав.

Судом також встановлено, що казначейством здійснено безспірне списання коштів у сумі 23484,96 грн. - заборгованості з заробітної плати на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/4228/18.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що днем фактичного розрахунку є день виконання рішення суду Державною казначейською службою України шляхом безспірного списання коштів на користь позивача, тобто 09 липня 2019 року.

За вказаних обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення адміністративного позову.

Визначаючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

На підставі викладеного, середній заробіток розраховується наступним чином:

заробітна плата позивача за останні два місяці роботи перед звільненням: вересень 2014 року - 2935,62 грн., жовтень 2014 року - 2935,62 грн.;

кількість робочих днів за останні два місяці роботи перед звільненням: у вересні 2014 року - 22 дня, у жовтні 2014 року - 23 дня;

середньоденна заробітна плата за останні два місяці роботи перед звільненням (28.11.2014) - 130,47 грн.

період невиплати належної заробітної плати: з 29.11.2014 (наступна дата за днем звільнення) по 08.07.2019 (дата, що передує дню фактичного розрахунку) становить 1148 робочих дня.

Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки складає: 149779,56 грн. = 130,47 грн. * 1148 робочих днів.

Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку у розмірі 149779,56 грн. (сто сорок дев`ять тисяч сімсот сімдесят дев`ять гривень 56 коп.) за час затримки виплати заробітної плати за період з 28.11.2014 по 09.07.2019.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтями 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Згідно розрахунків позивача компенсація втрати частини заробітної плати заборгованість по якій виникла у період з квітня 2014 року по листопад 2014 року та становить 23541,62 грн.

Відповідач не оскаржував здійснений позивачем розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати.

Таким чином, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ДФС України компенсації втрати частини заробітної плати у розмірі 23541,62 грн. (двадцять три тисячі п`ятсот сорок одна гривня 62 коп.).

Така позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 06 серпня 2019 року у справі №826/9793/18.

З огляду на викладене, розглянувши справу по суті заявлених вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованим та підлягають задоволенню.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6)розсудливо; 7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72 - 77, 241 - 246, 255, 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток у розмірі 149779,56 грн. (сто сорок дев`ять тисяч сімсот сімдесят дев`ять гривень 56 коп.) за час затримки виплати заробітної плати за період з 28.11.2014 по 09.07.2019 без урахування обов`язкових податків та зборів.

3. Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у розмірі 23541,62 грн. (двадцять три тисячі п`ятсот сорок одна гривня 62 коп.) без урахування обов`язкових податків та зборів.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя С.К. Каракашьян