Справа № 428/4610/19
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року справа №428/4610/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., за участю секретаря судового засідання - Тішевського В.В., позивача - ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 грудня 2019 року у справі № 428/4610/19 (головуючий суддя І інстанції Баронін Д.Б.), складене в повному обсязі 18 грудня 2019 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області за позовом ОСОБА_3 до інспекторів взводу № 1 роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області рядового поліції Рабочого Станіслава Альбертовича та Дреєва Андрія Володимировича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, визнання дій протиправними, зобов`язання утриматись від вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

17 квітня 2019 року, ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до інспекторів взводу № 1 роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області рядового поліції Рабочого Станіслава Альбертовича та Дреєва Андрія Володимировича (з урахуванням уточнень) про:

- скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ВР № 313540 від 02 квітня 2019 року та винесеної суб`єктом владних повноважень - поліцейським Управління патрульної поліції в Луганській області рядовим поліції Рабочим Станіславом Альбертовичем стосовно позивача та закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення;

- визнання протиправними дії суб`єкта владних повноважень - поліцейського Управління патрульної поліції в Луганській області рядового поліції Рабочого Станіслава Альбертовича, які не відповідали вимогам п. 1,2,3 ч. 1, ч.2. ст. 18, ч.ч. 2,3,4,5,7 ст.29 ,ч.ч. 1-2 ст. 36, ч. 6 ст. 37 Закону України «Про національну поліцію» № 580-VІІІ від 02 липня 2015 року, ст.ст. 260,261 КУпАП при застосуванні 27 березня 2019 року превентивних поліцейських заходів у вигляді обмеження пересування особи, затримання особи, стосовно ОСОБА_3 та зобов`язання поліцейського утриматися від вчинення таких дій;

- визнання протиправними дії суб`єкта владних повноважень - поліцейського Управління патрульної поліції в Луганській області рядового поліції Дреєва Андрія Володимировича які не відповідали вимогам п. 1,2,3 ч. 1, ч.2. ст. 18, ч.ч. 2,3,4,5,7 ст.29 ,ч. 1-2 ст. 36, ч. 6 ст. 37 Закону України «Про національну поліцію» № 580-VІІІ від 02 липня 2015 року, ст. 260, 261 КУпАП при застосуванні 27 березня 2019 року превентивних поліцейських заходів у вигляді обмеження пересування особи, затримання особи, стосовно ОСОБА_3 та зобов`язання поліцейського утриматися від вчинення таких дій (а.с. 1-8, 110-121. 130-141).

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 грудня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Скасовано постанову інспектора взводу № 1 роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції в Луганській області рядового поліції Рабочого Станіслава Альбертовича у справі про адміністративне правопорушення серії ВР № 313540 від 02 квітня 2019 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, а відповідну справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 122 КУпАП закрито. Відмовлено у задоволенні позовних вимог в іншій частині (а.с. 168-173).

Частково не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог про визнання дій відповідачів протиправними, вважаючи її необґрунтованою та незаконною, під час прийняття якої, судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права .

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилався на положення ст. 20 Кодексу адміністративного судочинства України, забезпечення провадження в справах про адміністративні правопорушення застосування та дотримання вимог ст. 260-266 КУпАП та Закону України «Про національну поліцію», в якому визначені права та обов`язки поліцейського.

Позивач зазначив, що суд першої інстанції позбавив його можливості на захист своїх в прав в частині незаконного затримання.

Вважає, що відмова в задоволені частини позовних вимог щодо визнання протиправними дій поліцейських не є ефективним способом захисту його прав.

Крім того, апелянт зазначив, що суд першої інстанції при розгляді даної справи мав застосовувати загальний порядок розгляду адміністративних позовів та дотримання вимог ст. 5 КАС України , де визначено право на подання позову щодо визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматись від вчинення певних дій, що позбавляє можливості суд розглянути зазначені позовні вимоги об`єктивно в спрощеному провадженні.

Надав пояснення щодо незаконного, на його думку, затримання (а.с. 179-191).

Позивач в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

В суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що 02.04.2019 року інспектором взводу № 1 роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції в Луганській області рядовим поліції Рабочим Станіславом Альбертовичем у м. Лисичанську по вул. Штейгерська, 8, було винесено постанову серії ВР № 313540 у справі про адміністративне правопорушення, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено штраф у розмірі 255 грн. 00 коп.

Винесення вказаної постанови мотивовано тим, що ОСОБА_3 27.03.2019 року о 13 год. 48 хв., керуючи транспортним засобом ВАЗ 21213, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у м. Сєвєродонецьку, на перехресті вулиць Енергетиків та Первомайської, не виконав вимоги дорожнього знаку 2.2 (проїзд без зупинки заборонено), чим порушив п.8.4 «б» ПДР України.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 грудня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено в частині скасування вищевказаної постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав недоведеності, що в діях позивача 27.03.2019 року був наявний склад адміністративного правопорушення.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дії відповідачів в частині порушення Закону України « Про національну поліцію» та ст.ст. 260,261 КУпАП та зобов`язання утриматись від таких дій, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову з зазначенням, що у цій категорії справ законом не передбачений такий спосіб захисту прав або інтересів. Також суд першої інстанції відобразив, що повідомлення ним відповідачів про порушення іншими водіями Правил дорожнього руху та не фіксування цих порушень ,- не порушують прав позивача та перевірка зазначених обставин не є завданням суду у зазначеній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції переглядає вищевказане рішення виключно в межах апеляційної скарги, відтак надає оцінку правомірності відмови у задоволені позовних вимог про визнання протиправними дій відповідачів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції в частині необхідності відмови у задоволені позовних вимог про визнання дій відповідачів протиправними, виходячи з наступного.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пункту 8 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За пунктом 1.3. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача( ч.2 ст . 77 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Процес притягнення до адміністративної відповідальності передбачає дотримання прав особи, яку притягують до такої відповідальності.

Пунктом 5 частиною першою статті 213 КУпАП встановлено, що справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції.

Згідно зі статтею 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до статті 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою. Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу, а саме, у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 283 КУпАП, яка визначає зміст постанови про адміністративне правопорушення визначено, що у постанові мають міститися: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

У постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, вказуються відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

В силу положень статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року за № 1395 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року, № 1408/27853 у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Відповідно до ст. 260 КУпАП передбачено, що у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускаються адміністративне затримання особи, особистий огляд, огляд речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення водіїв від керування транспортними засобами, річковими і маломірними суднами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Порядок адміністративного затримання, особистого огляду, огляду речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення водіїв від керування транспортними засобами, річковими і маломірними суднами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо вживання лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, з метою, передбаченою цією статтею, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно вимог ст.ст. 261-263 КУпАП про адміністративне затримання складається протокол, в якому зазначаються: дата і місце його складення; посада, прізвище, ім`я та по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу затриманого; час і мотиви затримання. Протокол підписується посадовою особою, яка його склала, і затриманим. У разі відмовлення затриманого від підписання протоколу в ньому робиться запис про це.

Адміністративне затримання провадиться органами внутрішніх справ (Національною поліцією) зокрема, при порушенні правил дорожнього руху. Адміністративне затримання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може тривати не більш як три години.

Отже законодавством передбачено, що до повноважень працівників поліції входить здійснення адміністративного затримання правопорушників також при порушені правил дорожнього руху.

З матеріалів справи не вбачається, що до позивача зазначені заходи адміністративного затримання були застосовані ,що позбавляє можливості суд перевірку їх дій з цього питання по даній справі.

Апелянт вважає, що заходами його затримання були неправомірні активні дії відповідачів щодо не надання можливості самостійно залишити місце де його затримали, оскільки обмежували свободу пересування, не надавали можливості їхати на автомобілі , пройти до своєї квартири біля свого будинку,оскільки він не бажав перебувати с працівниками поліції та очікувати старших групи.

В апеляційній скарзі та в судовому засідання апелянт посилався, як на докази неправомірності дій працівників поліції, на відеозаписи зроблені з нагрудних камер поліцейського, які були надані суду першої інстанції .

Відповідно до підпункту 9 частини 1 статті 31 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII "Про Національну поліцію", поліція може застосовувати такі превентивні заходи як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 40 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII "Про Національну поліцію", поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Частиною 1 статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Отже, наданий відповідачами відеозапис може слугувати доказом в справі про адміністративне правопорушення в розумінні норм даного Кодексу.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.74 КАС України,суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку встановленого законом .

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із пунктом 5 розділу ІV Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України від 07.11.2015 № 1395 (далі - Інструкція № 1395) постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 8 розділу ХІІІ цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

Разом з тим, додатком 5 до Інструкції № 1395 передбачено зазначення у постанові про адміністративне правопорушення доказів вчинення правопорушення (пункт 8 - «До постанови додаються…»).

Як встановлено з матеріалів справи, що наданий відповідачами до суду диск із записом не фіксує факту правопорушення, а фіксує дії поліцейських при оформлені справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, здійснення записів та технічні засоби, на якому вони здійсненні не зазначені в пункті 8 оскаржуваної постанови, у зв`язку з чим останні не можуть бути визнані як докази по справі при оформленні адміністративної справи у відповідності до вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення та Інструкції № 1395.

Встановлення або відсутність компетенції та правомірності щодо застосування превентивних методів в діях працівників поліції, при виявлені адміністративного правопорушення в межах розгляду адміністративної справи про скасування постанови у справах про притягнення до адміністративної відповідальності , суди позбавлені можливості з огляду на приписи ст.286 КАС України.

Згідно з ч. 3 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення ,з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи вищевказану норму Кодексу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ані суд першої інстанції, ані суд апеляційної інстанції не наділені повноваженнями на визнання дій відповідачів протиправними у справах про притягнення до адміністративної відповідальності як самостійних позовних вимог, оскільки правовим наслідком притягнення правопорушника до відповідальності є рішення ( постанова), яка і є предметом розгляду у зазначених справах.

Оскільки правовим наслідком дій поліцейських з приводу виявлення та притягнення позивача до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення правил дорожнього руху є постанова ( рішення) суб`єкта владних повноважень( поліцейського) про притягнення до адміністративної відповідальності позивача, яка судом першої інстанції скасована та провадження по справі закрито,суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог. Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що в рамках даної справи ефективним способом захисту є саме скасування відповідної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, в межах якої розглянуто питання щодо вчинення дій працівниками поліції під час вирішення питання щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Відтак, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, висновки суду першої інстанції є правомірними, а посилання апелянта щодо визнання протиправними дії суб`єкта владних повноважень - поліцейських Управління патрульної поліції в Луганській області рядового поліції Рабочого Станіслава Альбертовича та рядового поліції Дреєва Андрія Володимировича які не відповідали вимогам п. 1,2,3 ч. 1, ч.2. ст. 18, ч.ч. 2,3,4,5,7 ст.29 ,ч. 1-2 ст. 36, ч. 6 ст. 37 Закону України «Про національну поліцію» № 580-VІІІ від 02 липня 2015 року, ст. 260, 261 КУпАП при застосуванні 27 березня 2019 року превентивних поліцейських заходів у вигляді обмеження пересування особи, затримання особи, стосовно ОСОБА_3 та зобов`язання поліцейського утриматися від вчинення таких дій, - суд апеляційної інстанції вважає незмістовними.

Окрім того суд апеляційної інстанції , не приймає до уваги посилання апелянта на необхідність застосування загального порядку при розгляді даної справи, а саме положень ст. 5, 20 Кодексу адміністративного судочинства , оскільки до розгляду справ щодо притягнення до адміністративної відповідальності ,передбачених статтею 286 КАС України, встановлений окремий терміновий порядок їх розгляду.

Отже, у визначених законодавством випадках допускається скорочене провадження у справах про адміністративні правопорушення, яке передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування процедури скороченого провадження у випадках, визначених законом, не призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених в Кодексі України про адміністративні правопорушення.

Висновки аналогічного змісту містяться у рішенні Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року по справі №1-11/2015 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції позбавив його можливості на захист своїх в прав в частині незаконного затримання є необґрунтованим та судом апеляційної інстанції також до уваги не приймається, оскільки позивач може захистити свої права також іншим шляхом, зокрема, подання відповідної скарги на дії посадових осіб патрульної поліції в Луганській області (позасудовий захист прав), а також до правоохоронних органів, якщо вбачає, що дії поліцейських виходили поза межі,законодавче визначених процесуальних дій, при оформлені справи про адміністративне правопорушення та притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху.

Як зазначив апелянт в судовому засіданні , він особисто скористався зазначеним правом та відносно дій працівників поліції зареєстрована його заява в Єдиному реєстрі досудових розслідувань (ЄРДР).

Порушень норм діючого матеріального та процесуального законодавства судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява № 49429/99).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду попередньої інстанції.

За змістом статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції у даній справі прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому його необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 250, 271,272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 грудня 2019 року у справі № 428/4610/19 - залишити без задоволення .

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 грудня 2019 року у справі № 428/4610/19 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова