Справа № 640/759/19
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2020-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2020 року м. Київ № 640/759/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Маруліної Л.О., суддів Добрівської Н.А., Кузьменко А.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доКабінету Міністрів України
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі також відповідач), в якому просить:

"- визнати бездіяльність відповідача щодо забезпечення виконання норми Закону, передбаченої Прикінцевими положеннями Закону, а саме, протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно - правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити перегляд та приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно - правових актів у відповідність із цим Законом - протиправною;

- зобов`язати відповідача забезпечити виконання норми Закону, передбаченої Прикінцевими положеннями Закону, а саме, протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно - правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити перегляд та приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно - правових актів у відповідність із цим Законом;

- стягнути з відповідача на користь позивача збитки, понесені ним внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, в сумі 24 500,00 (двадцять чотири тисячі п`ятсот) грн."

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що позивач є посадовою особою рядового складу на підставі укладеного з Міністерством оборони України контракту від 27.07.2017 року про проходження військової служби у Збройних Силах України, який проживає разом із своєю родиною не у сімейному гуртожитку, а у найманому житловому приміщенні.

Законом України «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який набрав чинності 21.03.2018 року, статтю 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено нормою, якою передбачено виплату військовою частиною грошової компенсації військовослужбовцям, зокрема, рядового складу, за піднайом (найом) жилого приміщення у разі відсутності можливості розміщення таких військовослужбовців у спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини та сімейних гуртожитках.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зобов`язано Кабінет Міністрів України протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити перегляд та приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Водночас, станом на 01.01.2019 року зміни до законодавства в частині розширення кола осіб, які мають право на отримання грошової компенсації за піднайом (найом) жилих приміщень, а саме, включення до переліку військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військовому службу, не впроваджені у нормативно-правових актах, за розробку і затвердження яких відповідальним є Кабінет Міністрів України.

Позивач стверджує, що через бездіяльність Кабінету Міністрів України, в тому числі, через порушення строків внесення відповідних змін до нормативно-правових актів, з квітня 2018 року по грудень 2018 року включно, він позбавлений можливості на отримання компенсації за піднайом (найом) жилого приміщення, як особа, яка проходить військову службу за контрактом.

Позивачем також зазначено, що суму збитків, завданих бездіяльністю Кабінету Міністрів України, оцінює у розмірі 24 500,00 грн., що включає орендну плату за сім місяців проживання у будинку за адресою: АДРЕСА_1 ), плата за оренду якого складала 2 500,00 грн. в місяць, та орендну плату за два місяці проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , плата за оренду якого складала 3 500,00 грн. в місяць.

Враховуючи викладене, позивач просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.01.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено підготовче засідання на 21.02.2019 року. Пунктом 8 резолютивної частини ухвали встановлено відповідачу п`ятнадцять днів з дня вручення (отримання) цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву з доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.

Відповідно до Довідки секретаря судового засідання від 21.02.2019 року, у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному справи, призначені до слухання на 21.02.2019 року, знято з розгляду.

В порядку статті 124 Кодексу адміністративного судочинства України сторін повідомлено про призначення підготовчого засідання на 08.04.2019 року.

Через канцелярію суду 14.03.2019 року відповідачем подано клопотання про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву. Разом з клопотанням долучено відзив на позовну заяву.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.03.2019 року у задоволенні клопотання відповідача про поновлення строку подання відзиву на позовну заяву відмовлено. Продовжено процесуальний строк подання відзиву на позовну заяву, встановлений ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.01.2019 року до 14.03.2019 року.

Відповідач у відзиві проти позовних вимог заперечує.

Так, відповідачем зазначено, що на момент звернення до суду із цим позовом Кабінетом Міністрів України 27.12.2018 року вже було прийнято постанову №1160 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 р. №1081 і від 26 червня 2013 р. №450», якою повністю визначено розмір та механізм виплати грошової компенсації за піднайом (найом) житлових приміщень, в тому числі і для військовослужбовців рядового складу, які проходять військову службу за контрактом.

Відповідачем зазначено, що незважаючи на те, що постанову від 27.12.2018 року №1160 прийнято поза межами тримісячного строку, події підготовки проекту нормативно-правового акту і прийняття його на засідання Кабінету Міністрів України, на думку відповідача, не можна визнати такими, що настали внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, оскільки останній діяв у межах Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 року №950, з метою уникнення прийняття неякісного нормативного-правового акта.

Крім того, Кабінет Міністрів України не є розпорядником бюджетних коштів, з огляду на що, позовна вимога про відшкодування шкоди суперечить чинному законодавству.

Враховуючи викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Через канцелярію суду 25.03.2019 року представником Кабінету Міністрів України подано клопотання про приєднання документів до матеріалів справи, а позивачем відповідь на відзив.

У підготовче засідання 08.04.2019 року сторони не прибули, з огляду на що, судом відкладено підготовче засідання до 30.05.2019 року.

Через канцелярію суду 19.04.2019 року відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив.

У підготовче засідання 30.05.2019 року прибули представники сторін.

Під час підготовчого засідання судом поставлено на обговорення питання щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду у складі колегії суддів.

Присутні представники сторін проти закриття підготовчого провадження не заперечували.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.05.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті колегіальним складом суду за головуванням судді Маруліної Л.О. Судове засідання призначено на 04.07.2019 року.

У судове засідання 04.07.2019 року прибули позивач та представник відповідача, якими подано клопотання про здійснення подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження.

На підставі частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України судом ухвалено продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Між Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 27.07.2017 року укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу (категорія військовослужбовців) строком на три роки.

Відповідно до Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 03.06.2017 року та Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 19.10.2017 року ОСОБА_1 одружений, має сина.

Згідно з копіями Договору оренди від 27.10.2017 року та Договору оренди житлового приміщення приватної власності від 25.10.2018 року в період проходження військової служби позивач із членами сім`ї орендує житлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , плата за оренду якого складала 2 500,00 грн. в місяць, та за адресою: АДРЕСА_2 , плата за оренду якого складала 3 50000 грн. в місяць, відповідно.

Відповідно до змісту Закону України від 08.02.2018 року № 2288-VIII «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтю 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Верховною Радою України постановлено:

I. Абзац п`ятий пункту 1 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 15, ст. 190; 2004 р., № 45, ст. 503; 2009 р., № 46, ст. 701; 2015 р., № 46, ст. 416; 2017 р., № 51-52, ст. 446) викласти в такій редакції:

«У разі відсутності службового жилого приміщення військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках. Житлово-побутові умови в таких казармах повинні відповідати вимогам, які пред`являються до гуртожитків, що призначені для проживання одиноких громадян. У разі відсутності можливості розміщення зазначених військовослужбовців у спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини та сімейних гуртожитках військова частина зобов`язана орендувати для військовослужбовців та членів їх сімей жиле приміщення або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Для військовослужбовців офіцерського складу у разі відсутності службового жилого приміщення військова частина зобов`язана орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовців та членів їх сімей або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України».

II. Прикінцеві положення

1. Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

2. Кабінету Міністрів України протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити перегляд та приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Закон України «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» опубліковано у офіційному виданні «Голос України» №51, 20.03.2018 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2018 року № 1160 затверджено «Зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 р. № 1081 і від 26 червня 2013 р. № 450».

Вважаючи бездіяльність Кабінету Міністрів України, що полягає у порушенні строку внесення змін до нормативно-правових актів у відповідності із Законом України від 08.02.2018 року № 2288-VIII «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та їх невнесенням, протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Відповідно до пункту 3 статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить: прийняття законів.

Частиною другою статті 1 Закону України від 10.02.2010 року № 1861-VI «Про Регламент Верховної Ради України» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) (далі також Регламент Верховної Ради України) передбачено, що Регламент встановлює порядок підготовки і проведення сесій Верховної Ради, її засідань, формування державних органів, визначає законодавчу процедуру, процедуру розгляду інших питань, віднесених до її повноважень, та порядок здійснення контрольних функцій Верховної Ради.

Згідно з частиною восьмою статті 90 Регламенту Верховної Ради України якщо для реалізації положень поданого законопроекту після його прийняття необхідні зміни до інших законів, такі зміни мають викладатися в розділі «Прикінцеві положення» цього законопроекту або в одночасно внесеному його ініціатором окремому законопроекті. До законопроекту додається перелік законів та інших нормативних актів, прийняття або перегляд яких необхідно здійснити для реалізації положень законопроекту в разі його прийняття.

Законом України від 08.02.2018 року № 2288-VIII «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтю 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Верховною Радою України постановлено:

I. Абзац п`ятий пункту 1 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 15, ст. 190; 2004 р., № 45, ст. 503; 2009 р., № 46, ст. 701; 2015 р., № 46, ст. 416; 2017 р., № 51-52, ст. 446) викласти в такій редакції:

«У разі відсутності службового жилого приміщення військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках. Житлово-побутові умови в таких казармах повинні відповідати вимогам, які пред`являються до гуртожитків, що призначені для проживання одиноких громадян. У разі відсутності можливості розміщення зазначених військовослужбовців у спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини та сімейних гуртожитках військова частина зобов`язана орендувати для військовослужбовців та членів їх сімей жиле приміщення або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Для військовослужбовців офіцерського складу у разі відсутності службового жилого приміщення військова частина зобов`язана орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовців та членів їх сімей або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України».

II. Прикінцеві положення

1. Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

2. Кабінету Міністрів України протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити перегляд та приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Закон України «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» опубліковано у офіційному виданні «Голос України» №51, 20.03.2018 року.

Отже, слід дійти висновку, що кінцевим терміном виконання Кабінетом Міністрів України покладеного Верховною Радою України обов`язку, викладеного у пункті 2 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», є 21.06.2018 року.

На виконання цього обов`язку, постановою Кабінету Міністрів України № 1160 затверджено «Зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 р. № 1081 і від 26 червня 2013 р. № 450».

Водночас, таку постанову затверджено 27.12.2018 року, тобто, з пропуском кінцевого терміну виконання, встановленого Законом України.

Так, позивач вважає, що Кабінетом Міністрів України допущено протиправну бездіяльність в частині порушення строку виконання обов`язку, встановленого частиною другою розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Дослідивши матеріали справи, здійснивши аналіз законодавства, суд дійшов наступних висновків.

Згідно із статтею 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Акти Кабінету Міністрів України підписує Прем`єр-міністр України. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України від 27.02.2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» (із змінами і доповнення) (далі також Закон №794) Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Частинами першою-другою статті 49 цього Закону Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Згідно з частиною третьою статті 4 Закону №794 Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції України та цього Закону затверджує Регламент Кабінету Міністрів України, який визначає порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності, а також визначає порядок розроблення, виконання та моніторингу виконання програмних документів Кабінету Міністрів України.

Відповідно до частин першої четвертої статті 50 Закону №794 право ініціативи у прийнятті актів Кабінету Міністрів України мають члени Кабінету Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

Проекти актів Кабінету Міністрів України готуються міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.

Проекти актів Кабінету Міністрів України вносяться на розгляд Кабінету Міністрів України Секретаріатом Кабінету Міністрів України, міністерствами, центральними органами виконавчої влади (крім тих, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через відповідного члена Кабінету Міністрів України), державними колегіальними органами, місцевими державними адміністраціями.

Проекти актів Кабінету Міністрів України можуть також вноситися в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України Прем`єр-міністром України, Першим віце-прем`єр-міністром України, віце-прем`єр-міністрами України, а також міністром, який не очолює міністерство. Такі проекти за дорученням відповідних членів Кабінету Міністрів України можуть готуватися Секретаріатом Кабінету Міністрів України, якщо предмет їх правового регулювання не належить до компетенції міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.

Проекти актів Кабінету Міністрів України, внесені на його розгляд, реєструються Секретаріатом Кабінету Міністрів України. Зареєстровані проекти актів Кабінету Міністрів України вносяться до бази даних електронної комп`ютерної мережі. Їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Кабінету Міністрів України здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 року № 950 затверджено Регламент Кабінету Міністрів України (далі також - Регламент), який встановлює порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України (далі також - Кабінет Міністрів), підготовки та прийняття рішень, визначає інші процедурні питання його діяльності.

Пунктом 1 §32 Регламенту передбачено, що проекти актів Кабінету Міністрів готуються на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів, доручень Прем`єр-міністра, а також за ініціативою членів Кабінету Міністрів, центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій з дотриманням вимог цього Регламенту.

Розроблення проекту акта починається невідкладно після отримання відповідного завдання та триває виходячи з необхідності врахування у загальному часі підготовки проекту акта вимог, встановлених цим Регламентом щодо часу, достатнього для погодження проекту акта заінтересованими органами, та часу, достатнього для проведення Мін`юстом правової експертизи.

Відповідно до пунктів 4, 5, 6 §33 Регламенту якщо питання, що потребує врегулювання, належить до компетенції кількох органів виконавчої влади, розробником проекту акта Кабінету Міністрів є орган, компетенція якого у відповідній сфері правового регулювання є домінуючою. Інші органи виконавчої влади, що відповідно до компетенції беруть участь у розробленні проекту акта або його погодженні, є заінтересованими органами.

Проект акта Кабінету Міністрів підлягає обов`язковому погодженню усіма заінтересованими органами, а також Мінфіном та Мінекономрозвитку (за винятком проекту розпорядження з кадрових питань та щодо зміни особи, уповноваженої на підписання міжнародного договору України).

Під час опрацювання проекту акта Кабінету Міністрів повинні бути вжиті вичерпні заходи для врегулювання розбіжностей (проведені узгоджувальні процедури, консультації, наради, робочі зустрічі тощо).

Згідно з абзацами 1, 4, 5 пункту 1 §37 Регламенту розробник з урахуванням строків, визначених у § 38 для погодження проекту акта Кабінету Міністрів заінтересованими органами, а також пунктом 2 § 46 для проведення Мін`юстом правової експертизи, надсилає заінтересованому органу проект акта Кабінету Міністрів, завізований керівником органу, який є розробником, разом з пояснювальною запискою, а також порівняльною таблицею (якщо проектом акта передбачено внесення змін до інших актів Кабінету Міністрів).

Свою позицію щодо проекту акта Кабінету Міністрів міністр, що спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади, доводить до відома розробника шляхом надсилання листа, до якого в разі відсутності зауважень додається також завізований ним проект акта. Позиція міністра може бути доведена до відома розробника через уповноважену ним особу шляхом надсилання листа за підписом такої особи.

У разі висловлення до проекту акта Кабінету Міністрів, поданого центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів через міністра, зауважень і пропозицій, проект акта повертається розробнику для його доопрацювання та внесення в установленому порядку на розгляд міністра.

З огляду на викладене, проект нормативно-правового акта подається до Кабінету Міністрів України відповідним міністерством - розробником, чому передує, зокрема, фінансово-економічні розрахунки, ряд експертиз, погодження з іншими органами та опрацювання його у Секретаріаті Кабінету Міністрів України.

З матеріалів справи судом встановлено, що 04.04.2018 року на засіданні Кабінету Міністрів України (протокол №12) схвалено План організації підготовки проектів актів, необхідних для забезпечення реалізації Закону України від 08.02.2018 року №2288 «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Так, Кабінетом Міністрів України зобов`язано органи, відповідальні за виконання (Міноборони, Мінрегіон, Мінсоцполітики, МВС, Мінфін, Мінекономрозвитку, Мін`юст, Адміністрація Держспецзв`язку, СБУ (за згодою), Служба зовнішньої розвітки (за згодою), Управління державної охорони (за згодою) та ін.) подати в установленому порядку на розгляд Уряду відповідний проект акта Кабінету Міністрів на виконання Закону України від 08.02.2018 року №2288 «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у строк до 21.05.2018 року.

Водночас, з матеріалів справи судом встановлено, що Міністерством оборони України у листі від 22.05.2018 року №220/2928 висловлено прохання про перенесення терміну внесення проекту постанови на розгляд Кабінету Міністрів України до 30.06.2018 року.

Відповідно до листа Секретаріату Кабінету Міністрів України за підписом заступника Державного секретаря Кабінету Міністрів від 30.10.2018 року №20389/0/2-18, адресованому Міноборони, повідомлено, що Резолюцією Першого віце-прем`єр-міністра України Міністра економічного розвитку і торгівлі України від 14.06.2018 року №11099/6/1-18 доручено Міноборони прискорити внесення проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 26 червня 2013 р. №450 і від 3 серпня 2006 р. №1081». Станом на 30.10.2018 року проект акта Кабінету Міністрів не внесено. З огляду на що, вказаним листом відповідач просить Міністерство оборони України проінформувати про стан виконання зазначеного завдання.

На листи Кабінету Міністрів України від 30.10.2018 року №20389/0/2-18 та №20391/0/2-18 Міноборони повідомлено, що проект постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 26 червня 2013 р. №450 і від 3 серпня 2006 р. №1081» підготовлено, водночас, у зв`язку з набранням чинності Законом України від 06.12.2016 року №177-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» проект доопрацьовано в частині встановлення розміру виплат за піднайом житла відповідно до прожиткового мінімуму та отримано матеріали погодження від 11 заінтересованих органів. У зв`язку із суттєвими змінами до проекту постанови її повторно надіслано на розгляд та погодження до заінтересованих органів. Крім того, Міноборони зауважено про незмінну позицію Міністерства фінансів України щодо непогодження проекту постанови, що стало одною із суттєвих причин її довготривалого опрацювання.

Враховуючи викладене, Міноборони просить перенести строк внесення проекту постанови на розгляд Кабінету Міністрів України до 20.11.2018 року.

Відповідно до супровідного листа Міноборони від 23.11.2018 року вих.№220/6930 (вх. Департаменту документообігу та контролю Секретаріату Кабінету Міністрів України від 26.11.2018року №47115/0/1-18), Міноборони подає на розгляд Кабінету Міністрів України проект постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 26 червня 2013 р. №450 і від 3 серпня 2006 р. №1081», який пропонується включити до розділу ІІ «Оборона, безпека, правопорядок» порядку денного засідання Кабінету Міністрів України.

В якості додатків до листа долучено: проект постанови на 7 арк., пояснювальну записку на 6 арк., довідку про погодження проекту акта на 1 арк., протокол узгодження позиції на 10 арк., висновок Мінюсту на 7 арк., інформаційно-довідкові матеріали на 48 арк., проект акта та матеріали до нього в електронній формі.

Відповідно до супровідного листа Міноборони від 21.12.2018 року вих.№220/7544 (вх. Департаменту документообігу та контролю Секретаріату Кабінету Міністрів України від 21.12.2018року №43534/20/1-15), Кабінет Міністрів України повідомлено, що у Міністерстві оборони України спільно із Секретаріатом Кабінету Міністрів України доопрацьовано проект постанови Кабінету Міністрів Україна «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 26 червня 2013 р. №450 і від 3 серпня 2006 р. №1081», який пропонується включити до розділу ІІ «Оборона, безпека, правопорядок» порядку денного засідання Кабінету Міністрів України.

В якості додатків до листа долучено: проект постанови та інформаційно-довідкові матеріали.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2018 року № 1160 затверджено «Зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 р. № 1081 і від 26 червня 2013 р. № 450».

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 19.03.2018 року у справі №800/434/17, Верховним Судом зауважено наступне.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Слід наголосити й на тому, що самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набувати) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.

Враховуючи встановлені судом обставини, здійснивши аналіз листів Міноборони, як одного з розробників проекту постанови, яку в подальшому затверджено Кабінетом Міністрів України із порушенням тримісячного строку, встановленого Верховною Радою України у Прикінцевих положеннях Закону України від 08.02.2018 року №2288 «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з аналізу висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 19.03.2018 року у справі №800/434/17, беручи до уваги письмові докази вжиття заходів реагування Кабінету Міністрів України на затримку подання проекту постанови міністерствами, та законодавчу залежність Кабінету Міністрів України від розробників, судом встановлено відсутність підстав визнання вказаних обставини у призмі порушення тримісячного строку прийняття відповідної постанови, протиправною бездіяльністю Кабінету Міністрів України, та у відмові у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача забезпечити виконання норми Закону, передбаченої Прикінцевими положеннями Закону, а саме, протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно - правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити перегляд та приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно - правових актів у відповідність із цим Законом, суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту Закону України від 08.02.2018 року № 2288-VIII «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтю 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Верховною Радою України постановлено:

I. Абзац п`ятий пункту 1 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 15, ст. 190; 2004 р., № 45, ст. 503; 2009 р., № 46, ст. 701; 2015 р., № 46, ст. 416; 2017 р., № 51-52, ст. 446) викласти в такій редакції:

«У разі відсутності службового жилого приміщення військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках. Житлово-побутові умови в таких казармах повинні відповідати вимогам, які пред`являються до гуртожитків, що призначені для проживання одиноких громадян. У разі відсутності можливості розміщення зазначених військовослужбовців у спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини та сімейних гуртожитках військова частина зобов`язана орендувати для військовослужбовців та членів їх сімей жиле приміщення або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Для військовослужбовців офіцерського складу у разі відсутності службового жилого приміщення військова частина зобов`язана орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовців та членів їх сімей або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України».

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2018 року № 1160 затверджено «Зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 р. № 1081 і від 26 червня 2013 р. № 450», яка набрала чинності 03.01.2019 року (опубліковано в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» № 1, 03.01.2019 року).

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2013 року №450 затверджено Порядок виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони та військовослужбовцям, відрядженим до Міністерства освіти і науки, Державного космічного агентства, за піднайом (найом) ними житлових приміщень (далі також Порядок №450).

Відповідно до пункту 1 Порядку №450 цей Порядок визначає розмір та механізм виплати грошової компенсації за піднайом (найом) житлових приміщень (далі - грошова компенсація) військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Держспецзв`язку, Держспецтрансслужби, Управління державної охорони, у тому числі особам офіцерського (у тому числі особам, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, курсантам вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, які мають сім`ї, та зазначеним у цьому пункті особам, які відряджені до МОН, ДКА.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року № 1081 затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі також Порядок №1081).

Відповідно до пункту 1 Порядку №1081 цей Порядок визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, посади в яких комплектуються військово-службовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей.

Згідно з відомостями, що містяться на офіційному сайті Верховної Ради України, Порядок №1081 та Порядок №405 є чинними, останні зміни відбулися згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2018 року.

Отже, слід дійти висновку, що відповідачем, хоч і з пропуском тримісячного строку, проте виконано обов`язок з приведення нормативно - правових актів у відповідність із Законом України від 08.02.2018 року №2288 «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача у тримісячний строк вчинити дії з приведення нормативно - правових актів у відповідність із цим Законом.

Щодо позовної вимоги стягнути з відповідача на користь позивача збитки, понесені ним внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, в сумі 24 500,00 (двадцять чотири тисячі п`ятсот) грн. суд зауважує наступне.

Відповідно до частини першої статті 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Пунктами 4, 6 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

З огляду на те, що судом встановлено відсутність факту протиправної бездіяльності відповідача в межах спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині понесених позивачем витрат на оренду приміщення під час вчинення відповідачем дій, необхідних для забезпечення реалізації Закону України від 08.02.2018 року №2288 «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на відсутність встановлених під час розгляду справи по суті ознак протиправної бездіяльності Кабінету Міністрів України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 6, 9, 12, 241-246, 255, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:
Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 );
Відповідач: Кабінет Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2).

Повне рішення складено 28.01.2020 року.

Головуючий суддя Л.О. Маруліна

Суддя Н.А. Добрівська

Суддя А.І. Кузьменко