Справа № 420/7734/19
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2020-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7734/19
УХВАЛА

28 січня 2020 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Катаєва Е.В., розглянувши адміністративний позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення №30 від 25.02.2010 року,-

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №30 від 25.02.2010 року «Про внесення доповнень до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.02.1992 року №63 «Про впорядкування експлуатації та користування системами комунального водопроводу та каналізації м. Одеси» незаконним з моменту прийняття і таким, що порушує права споживача питного водопостачання.

Частиною 1 ст. 171 КАС України визначено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, крім іншого, чи має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); чи відповідає заява вимогам, встановленим ст.ст. 160, 161, 172 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 160 КАС України, в позовній заяві зазначаються, крім іншого: - повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); поштовий індекс; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України); реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, офіційна електронна адреса або адреса електронної пошти; - зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; - виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; - перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; - у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 161 КАС України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Статтею 94 КАС України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Позивачем не виконані вимоги ст. 94 КАС України щодо письмових доказів наданих до позову, оскільки позивачем завірені лише відповіді Департаменту архівної справи та діловодства. У разі відсутності будь-якого доказу у позивача, він повинен додати до позову належним чином завірену копію, тобто в порядку, встановленому чинним законодавством.

Позивачем до позову надані ксерокопії документів не завірені належним чином.

Позивач зазначає, що їй стало відомо про порядок нарахування й плати за споживчу воду лише у червні 2019 року, а саме на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №30 від 25.02.2010 р. «Про внесення доповнень до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.02.1992 р. №63 «Про впорядкування експлуатації та користування системами комунального водопроводу та каналізації м. Одеси».

Але вказане твердження позивача, є неспроможним, оскільки вона вважає себе споживачем, який повинен сплачувати послуги. Позивач не зазначає про те, що будь-хто перешкоджав їй бути усвідомленим про порядок нарахування їй оплати, враховуючи, що позивач була усвідомлена про те, що їй нараховується оплата, яку вона не сплачувала, та збільшувався борг за послуги водопостачання.

Крім того, із наданої копії позову ТОВ «Інфокс» до ОСОБА_2 (як зазначено у довідці від 01.02.2018 року - чоловік позивачці, на якого відкритий особистий рахунок) про стягнення боргу у сумі 9033,16 виник за період з 01.03.2015 до 31.01.2018 року, а користуються послугами по водопостачанню згідно довідки з 1992 року.

Позивач зазначає, що вона зверталась до Департаменту архівної справи та діловодства, оскільки на офіційному веб-сайті ОМР рішення за 1992 рік не розміщено.

Враховуючи, що позивач зверталась до офіційного веб-сайту ОМР незрозумілим є не виконання нею вимог ст.160 КАС України про зазначення відомих засобів зв`язку, оскільки вони наявні на сайті. Позивач зазначає, що їй не відомі засоби зв`язку.

Позивач не визначає процесуальний статус ТОВ «Інфокс», на права та обов`язки якого може вплинути рішення по справі, не надає копію позову з додатками.

Позивач не сплатила судовий збір та посилається на те, що вона подає позов на захист прав споживача, а тому відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» вона звільнена від сплати судового збору.

Проте, суд вважає посилання позивача на ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» неспроможним, оскільки вказаний Закон відповідно до його преамбули регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Однак, у позивача по даній справі виникли спірні правовідносини не з надавачем послуг по водопостачанню (такі правовідносини могли виникнути при оскарженні позивачем дій по нарахуванню ТОВ «Інфокс» оплати за водопостачання), а з виконкомом як органом місцевого самоврядування щодо прийняття ним рішення у сфері житлово-комунальних послуг.

Таким чином, позивачу необхідно сплатити судовий збір. Згідно з пп. 1 п. 3 ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою встановлюється ставка судового збору у сумі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01.01.2019 року розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1921,00 грн. Позивачу необхідно надати документ про сплату судового збору у розмірі 768,40 грн.

Частиною 1 ст. 160 КАС України встановлено, що у позовній заяві позивач викладає зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Під змістом позовних вимог розуміється визначення способу захисту свого права, свободи чи інтересу згідно ч. 1 ст. 5 КАС України, який має формулюватися максимально чітко і зрозуміло.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акту чи окремих його положень.

Також, згідно з ч. 9 ст. 264 КАС України, суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

Таким чином, позивач виклав позовні вимоги не чітко, не у відповідності до вимог КАС України.

Крім того, суд вважає необхідним звернути увагу позивача на необхідність дотримання позивачем вимог ч. 2 ст. 44, ч. 1 ст. 45 КАС України, відповідно до яких, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно даних автоматизованої системи діловодства суду позивач ОСОБА_1 зверталась з позовом тотожного змісту до суду разом з ОСОБА_3 (справа №420/4554/19). Позов був залишений без руху також з підстав несплати судового збору, надання документів не завірених належним чином, без зазначення неможливості надання документів, із зазначенням відповідних доказів по їх витребуванню. Позивачі не усунули недоліки та їм був повернутий позов ухвалою суду від 19.08.2019 року. Проте, позивач знов подала до суду позов з вказаними недоліками.

Згідно з ст. 169 КАС України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених ст. ст. 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, якій не може перевищувати 10 днів з дня вручення ухвали.

Суд вважав необхідним залишити адміністративний позов без руху, надати позивачу десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви та, водночас, роз`яснив, що недоліки повинні бути усунуті шляхом надання до суду належним чином оформленого позову, відповідно до вимог статей 160, 161 КАС України, його копій та копій документів відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб, надання відповідних належних доказів по справі.

Ухвалою суду від 23.12.2019 року позов залишений без руху та наданий позивачу десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви.

Копія ухвали суду отримана особисто позивачем 10.01.2020 року.

23.01.2020 року до суду надійшла заява позивача на виконання ухвали суду від 23.12.2019 року та уточнений адміністративний позов, в якому позивач просила визнати рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №30 від 25.02.2010 року «Про внесення доповнень до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.02.1992 року №63 «Про впорядкування експлуатації та користування системами комунального водопроводу та каналізації м. Одеси» незаконним з моменту прийняття і таким, що порушує права споживача на отримання науково обґрунтованої та затвердженої норми питного водопостачання. Скасувати оскаржуване рішення ВК ОМР №30 від 25.02.2010 року.

Таким чином позивач не уточнив вимоги у відповідності до ст. 5, ч. 9 ст. 264 КАС України.

Позивач вважає, що питання залучення третьої особи може бути вирішено судом під час підготовки справи до судового розгляду. Позивач не вбачає підстав для надання клопотання про залучення третьої особи ТОВ «Інфокс».

До того ж, позивач у заяві про усунення недоліків вважає необґрунтованою підставою для залишення позову без руху - несплату судового збору. Позивач не сплатила судовий збір з посиланням на дію ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо звільнення її як споживача від сплати судового збору.

Між тим, позивач у своїй заяві не заперечує, що 01.09.2015 року набула чинності нова редакція Закону України «Про судовий збір», та в ст. 5 Закону України «Про судовий збір» у новій редакції споживачі виключені з переліку позивачів, які звільнені від сплати судового збору.

Але позивач вважає, оскільки не була змінена ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», вона є особою звільненою від сплати судового збору.

Суд дійшов висновку, що доводи позивача є необґрунтованими, тобто позивач повинен був сплатити судовий збір відповідно до вимог ухвали суду. При цьому суд виходить з наступного.

Закон України № 1023-XII «Про захист прав споживачів» був прийнятий 12.05.1991 року. Стаття 16 Закону, яка регламентувала судовий захист прав споживачів не містила пільг щодо сплати державного мита (судового збору).

Питання державного мита, у тому числі сплати судового збору, були регламентовані Декретом КМУ «Про державне мито» №7-93 від 21.01.1993 року. Стаття 4 Декрету встановлювала пільги щодо сплати мита, у тому числі судового збору, в якому були відсутні споживачі як позивачі.

Закон України «Про захист прав споживачів» був прийнятий 15.12.1993 року у новій редакції. Стаття 24 Закону у редакції Закону №3682-ХІІ від 15.12.1993 року щодо судового захисту прав споживачів встановлювала, що споживачі звільняються від сплати державного мита за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

У зв`язку з прийняттям нової редакції Закон України № 1023-XII «Про захист прав споживачів» Законом України №107/94-ВР від 15.07.1994 року доповнений п. 10 ст. 4 Декрету КМУ від 21.01.1993 року №7-93 словами «а також споживачі - за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав».

08.07.2011 року прийнятий Закон України № 3674-VI «Про судовий збір», який, відповідно до його преамбули, визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Статтею 10 («Прикінцеві та перехідні положення») Закону України №3674-VI «Про судовий збір» визначено, що Закон набирає чинності з 01.11.2011 року, та внесені зміні до законодавчих актів, у зв`язку з його прийняттям, зокрема, у Декреті КМУ №7-93 від 21.01.1993 року виключені всі пункти, які стосувались сплати державного мита як судового збору.

До того ж, були внесені зміни у ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: слова «державного мита» замінені словами «судового збору». Оскільки, прийнятий Закон «Про судовий збір» в ст. 5 («Пільги щодо сплати судового збору») у переліку осіб, які звільнені від сплати судового збору, під час розгляду справи в усіх судових інстанціях містив категорію споживачів за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав (п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»).

22.05.2015 року прийнятий Закон України № 484-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», який згідно його прикінцевих положень набирає чинності з 1 вересня 2015 року.

Вказаним Законом внесені зміни до Закону України № 3674-VI «Про судовий збір», зокрема, ст. 5 викладена у новій редакції, та з переліку осіб, які звільнені від сплати судового збору, під час розгляду справи в усіх судових інстанціях виключені споживачі за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав.

Проте, дійсно не були внесені відповідні зміни в ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», частиною 3 якої передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Таким чином, на сьогодні наявні два діючих Закони України, які за змістом суперечать один одному щодо регламентування одно і того ж питання.

Конституційний Суд України у рішенні від 03.10.1997 року №4-зп по справі № 18/183-97 визначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути одночасно врегульована однопредметними нормативно-правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше ним не передбачено, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Таким чином, оскільки новим є Закон України № 484-VIII від 22.05.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», який набирав чинності з 1 вересня 2015 року, та скасував пільги щодо сплати судового збору споживачами за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав, та яким не внесено відповідних змін до Закону України «Про захист прав споживачів», діючою нормою є норма, відповідно до якої споживачі при звернення до суду з позовами, які пов`язані з порушенням їхніх прав, повинні сплачувати судовий збір, як особи на яких не розповсюджуються пільги щодо сплати судового збору, а саме: звільнення від сплати судового збору. Вказаним Законом внесені зміни до Закону України № 3674-VI «Про судовий збір», зокрема, ст. 5 викладена у новій редакції, та з переліку осіб, які звільнені від сплати судового збору, під час розгляду справи в усіх судових інстанціях виключені споживачі за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав.

Позивач не сплатив судовий збір.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Згідно з ч. 5, 6, 8 ст. 169 КАС України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження, або з дня закінчення строку на усунення недоліків. Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Копія ухвали про залишення позовної заяви без руху, або про повернення позовної заяви надсилається особі, яка подала позовну заяву, не пізніше наступного дня після її постановлення. Копія позовної заяви залишається в суді. Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

При таких обставинах в силу п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України позов підлягає поверненню.

Керуючись ст. 169 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення №30 від 25.02.2010 року, - повернути позивачу без розгляду.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє її права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст. 256 КАС України.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки встановлені ст. ст. 293-295 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва