Справа № 120/4388/19-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

28 січня 2020 р. Справа № 120/4388/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21100)

про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду в м. Вінниці (далі - відповідач) про визнання протиправним і скасування рішення відповідача № 34 від 06.11.2019 року про відмову у призначенні позивачеві пенсії за віком згідно Закону України «Про державну службу» (далі - ЗУ «Про державну службу»); зобов`язання відповідача зарахувати у стаж державної служби позивача, що дає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 ЗУ «Про державну службу» час військової служби та час роботи на посадах прокурорів і судді; зобов`язати відповідача призначити позивачеві з 01.11.2019 року згідно ст. 37 ЗУ «Про державну службу» пенсію у розмірі 60% сум заробітної плати, які вказані в довідках Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 30.10.2019 року за № 1.1/243 та 10.1/244.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 31.10.2019 року він звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років згідно ЗУ «Про державну службу», як такому, що має більше 20-ти років стажу державної служби на відповідних посадах та досяг пенсійного віку. Відповідач, за наслідками розгляду заяви позивача, рішенням № 34 від 06.11.2019 року відмовив позивачеві у призначенні пенсії. Відмову мотивував відсутністю у позивача достатнього стажу державної служби, який давав би право на призначення пенсії. Позивач з таким рішення не погоджується та вважає його протиправним, адже відповідач до стажу роботи зарахував лише час роботи на посадах начальника управління юстиції Вінницької області і Головного управління юстиції у Вінницькій області, натомість періоди військової служби, роботи в органах прокуратури та роботи на посаді судді зараховані не були. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 02.01.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім цього, вказаною ухвалою зобов`язано відповідача надати до суду належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача. Позивача зобов`язано надати належним чином засвідчену копію заяви, з якою він звертався до відповідача, за наслідками розгляду якої прийнято оскаржуване рішення, а також належним чином засвідчену копію паспорта.

11.01.2020 року за вх. № 890 позивачем через канцелярію суду на виконання вимог ухвали від 02.01.2020 року надано заяву, до якої додано належним чином засвідчена копія заяви, з якою позивач звертався до відповідача та за наслідками розгляду, якої винесено оскаржуване рішення, та належним чином засвідчена копія паспорта позивача.

21.01.2020 року за вх. № 1922 відповідачем через канцелярію суду на виконання вимог ухвали суду від 02.01.2020 року надано оригінали матеріалів пенсійної справи позивача.

Цього ж дня за вх. № 1909/20 відповідачем через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, в якому він вказує, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому не можуть бути задоволені. Зазначає, що 31.10.2019 року позивач звернувся до нього із заявою про переведення на пенсію за вислугою років відповідно до Закону України № 889 (далі - Закон № 889-VIII). Разом з тим, з 01.05.2016 року набрав чинності Закон України № 3723 (далі - Закон № 3723-XII), яким передбачено певні особливості пенсійного забезпечення державних службовців. Так, на призначення пенсії за цим Законом можуть розраховувати дві категорії осіб: 1) державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом, обіймали посади державної служби та мали не менш як 10 років стажу на посадах віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 ЗУ «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України.; 2) особи, які на день набрання чинності ЗУ «Про державну службу» мали не менш як 20 років стажу на посадах віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 ЗУ «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, незалежно від факту роботи на державній службі станом на 01.05.2016 року. Більш того, з 01.06.2015 року не здійснюються ні призначення, ані перерахунки пенсій відповідно до спеціального законодавства, а саме Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України, оскільки норми, які регулювали питання пенсійного забезпечення тієї категорії осіб, на яких поширюється дія цих законів, скасовані. Згідно документів в пенсійній справі та наданої трудової книжки позивач працював з 09.11.1978 року по 12.08.1998 та з 27.05.2005 року по 27.09.2006 року на прокурорських посадах; з 13.08.1998 року по 14.10.1999 року - на посаді судді (ранги, як державним службовцям не встановлювались), з 15.10.1999 року по 26.05.2005 року - на посаді державної служби, з 01.09.1973 року по 23.06.1978 рік - навчання в юридичному вузі; з 04.05.1971 року по 06.05.1973 рік - військова строкова служба. Військова служба, навчання в юридичному вузі, робота на прокурорських посадах, на посаді судді не зараховується до стажу, що дає право на пенсію державного службовця, оскільки за цими посадами не встановлено ранг державного службовця. Таким чином, оскільки стаж, який дає право на такий вид пенсії, позивача становить 5 років 07 місяців 13 днів, йому було відмовлено в призначенні пенсії за відсутності необхідного стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до ЗУ «Про державну службу».

22.01.2020 року за вх. № 2036/20 відповідачем через канцелярію суду подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказ надсилання відзиву позивачеві.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивачеві з 04.06.2006 року призначено пенсію за вислугу років як колишньому працівнику прокуратури.

31.10.2019 року позивач звернувся із заявою до відповідача з проханням перевести його на пенсію за вислугою років згідно ЗУ «Про державну службу», до якої додав паспорт, трудову книжку та документи про стаж.

Відповідач, за наслідками розгляду заяви позивача та наданих ним документів, рішенням № 34 від 06.11.2019 року відмовив позивачеві у призначенні пенсії за віком відповідно до ЗУ «Про державну службу». Відмова мотивована відсутністю необхідного стажу державної служби, адже на призначення пенсії за цим Законом можуть розраховувати дві категорії осіб: 1) державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом, обіймали посади державної служби та мали не менш як 10 років стажу на посадах віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 ЗУ «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України.; 2) особи, які на день набрання чинності ЗУ «Про державну службу» мали не менш як 20 років стажу на посадах віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 ЗУ «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, незалежно від факту роботи на державній службі станом на 01.05.2016 року.

Не погоджуючись з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Ст. 48 Конституції України кожному гарантується право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Ч. 1 ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 6 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором.

Згідно з п. 2 р. XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VIII з 01.05.2016 року втратив чинність Закон № 3723-ХІІ, окрім ст. 37, що застосовується до осіб, зазначених у п. 10 і 12 цього розділу, якими передбачено право державних службовців, за певних умов, на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ.

На призначення пенсії за Законом № 889-VIII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до категорії посад, віднесених до категорії посад державних службовців (ст. 37 Закону № 3723-ХІІ), можуть розраховувати дві категорії осіб: державні службовці, які на день набрання чинності Законом № 889-VIII займають посади державної служби та мають не менше як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, та які мають на день набрання чинності Законом № 889-VIII не менше 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України.

Ст. 1 Закону № 3723-ХІІ державна служба в Україні визначена як професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Згідно зі статтею 2 вказаного Закону посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Відповідно до ст. 25 Закону № № 889-VIII на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для жінок не менше 20 років. У тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців. А також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку.

У ст. 25 вказаного Закону визначено класифікацію посад та встановлено перелік категорій посад державних службовців, який не є вичерпним, оскільки встановлено віднесення до відповідної категорії нових посад державних службовців Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до ч. 3 даної статті віднесення існуючих посад державних службовців, не перелічених у цій статті, а також віднесення до відповідної категорії посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України за погодженням з відповідним державним органом.

Відповідно до п. 1 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року № 283 (далі - Порядок № 283, втратив чинність 01.05.2016 року), цим Порядком визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.

Відповідно до п. 2 Порядку Порядок № 283, до стажу державної служби зараховується робота на посадах державних службовців в державних органах, передбачених у ст.25 Закону України «Про державну службу», а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців; на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання.

Згідно п. 2 абз. 4 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання.

Також згідно п. 3 абз. 4 Порядку № 283 до стажу державної служби включається також час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Системний аналіз наведених норм свідчить, що пенсія є однією з форм соціального захисту. Держава гарантує кожному виплату пенсії за умови наявності відповідного стажу роботи. При цьому, законодавець передбачив право особи обирати пенсію. Тобто навіть після того, як особі вже призначена пенсія, вона може перейти на інший вид пенсії.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 2006 року отримує пенсію за вислугу років як колишній працівник прокуратури.

31.10.2019 року позивач звернувся із заявою до відповідача з проханням перевести його на пенсію за вислугою років згідно ЗУ «Про державну службу». Відповідач відмовив позивачеві у призначенні пенсії за віком відповідно до ЗУ «Про державну службу». Відмова мотивована відсутністю необхідного стажу державної служби. Вже у відзиві відповідач пояснив, що військова служба, робота на прокурорських посадах та на посаді судді не була зарахована до стажу, що дає право на пенсію державного службовця, оскільки за цими посадами не встановлено ранг державного службовця.

У цьому контексті суд, вказує наступне.

Вказаними нормативними актами прямо передбачено, що служба у Збройних Силах, робота в органах прокуратури та на посаді судді зараховуються до стажу державної служби.

Обставина, щодо втрати чинності Порядком № 283 у звязку із затвердженням 25.03.2016 року постановою Кабінету Міністрів України № 229 нового Порядку ( далі - Порядок № 229), не має значення, так як його норми були чинними на час здобуття позивачем стажу державної служби.

Згідно п. 6 Порядку № 229 і п. 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

При цьому, суд звертає увагу відповідача на правонаступництво в правовому регулюванні питання включення прокурорського стажу до стажу державної служби - як Порядок № 283 у п. 2 абз. 4, так і чинний на теперішній час Порядок № 229 у п. 4 абз. 6 передбачає, що до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах прокурорів.

Аналіз зазначених вище норм також доводить, що суддя, на якого поширюється дія положень ст.1, 2 Закону № 3723-ХІІ, є державною службовою особою, який здійснює функції представника державної судової влади на постійній основі, наділений повноваженнями здійснювати правосуддя та одержує суддівську винагороду за рахунок державних коштів.

Таким чином, судом встановлено, що відповідно до чинного законодавства, діючим на час здобуття позивачем трудового стажу, його служба в Збройних Силах, а також робота на прокурорських посадах та на посаді судді, включались до стажу державної служби, і подальша втрата чинності Порядком № 283 і Законом № 3723-ХІІ не має значення для призначення позивачу пенсії державного службовця, адже Закон № 889-VIII у п. 8 р. XI Прикінцевих та Перехідних положень прямо передбачає, що в питанні обчислення стажу державної служби, необхідно керуватись нормами, які діяли на той час.

Крім того, суд акцентує увагу й на тому, що позивач звертався до відповідача із проханням про переведення його на пенсію за вислугою років згідно ЗУ «Про держану службу». В свою чергу, відповідач відмовив йому у призначенні пенсії за віком.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що відповідач безпідставно не врахував до стажу позивача вказані періоди, відповідно позовні вимоги у частині визнання протиправним рішення відповідача № 34 від 06.11.2019 року про відмову у призначенні позивачеві пенсії за віком згідно ЗУ «Про державну службу» є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про скасування спірного рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок визнання протиправним акту індивідуальної дії та його скасування у повному обсязі чи частково. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання акту індивідуальної дії протиправним, неминучим є його скасування в повному обсязі чи частково.

З огляду на те, що суд задовольнив позовні вимоги в частині визнання протиправним спірне рішення відповідача, відповідно позовні вимоги про його скасування також підлягають задоволенню, як похідні.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача зарахувати у стаж державної служби позивача, що дає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 ЗУ «Про державну службу», час військової служби та час роботи на посадах прокурорів і судді, суд виходив з наступного.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Належним та достатнім способом захисту порушеного права позивача, у даному випадку, буде зобов`язання відповідача зарахувати у стаж державної служби позивача, що дає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 ЗУ «Про державну службу» час військової служби та час роботи на посадах прокурорів і судді, від так позовні вимоги у цій частині також підлягають задоволенню.

Стосовно зобов`язання відповідача призначити позивачеві з 01.11.2019 року згідно ст. 37 ЗУ «Про державну службу» пенсію у розмірі 60% сум заробітної плати, які вказані в довідках Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 30.10.2019 року за № 1.1/243 та 10.1/244, суд зазначає таке.

Кожна особа, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 2 цієї ж статті захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Таким чином, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень вчинити на користь позивача певні дії, якщо для їх вчинення виконані всі умови, визначені законом, і вчинення таких дій не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, дії/бездіяльність якого оскаржуються, а також давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому законодавцем повноважень.

Згідно з п. 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 1380/5 від 23.06.2010 року дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятись від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Суб`єкт владних повноважень приймає рішення про призначення пенсії виключно на підставі розгляду наданих ним документів. Уданому випадку, у суб`єкта владних повноважень є вибір або призначити пенсію, або відмовити у цьому.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень, законодавчо закріпленого, права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки/бездіяльності відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень вчинити дії конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

За таких обставин, суд доходить висновку, що призначення пенсії за віком належить до виключної компетенції відповідача, є дискреційними повноваженнями, в які суд не має права втручатись, крім випадків визначених законом, відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Принагідно суд вважає за необхідне зауважити, що позивач, 31.10.2019 року звертаючись із заявою до відповідача, просив останнього перевести його пенсію згідно ЗУ «Про державну службу». Втім відповідач, розглянувши заяву позивача, відмовив йому у призначенні пенсії за віком. Таким чином, суд вказує, що фактично заява позивача від 31.10.2019 року по своїй суті не розглянута. Тож з метою відновлення порушених прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі повноважень та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача та за наслідками цього прийняти відповідне мотивоване рішення з урахування правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на те, що позов задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у сумі 512 грн. 26 коп..

Керуючись Конституцією України, Закону України «Про державну службу», Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України, Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 року № 229 та ст. 2, 9, 73-77, 90, 94, 241, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області № 34 від 06.11.2019 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії згідно Закону України «Про державну службу».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Вінницькій області зарахувати у стаж державної служби ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу», час військової служби та час роботи на посадах прокурорів і судді.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії згідно Закону України «Про державну службу», за наслідками чого прийняти вмотивоване рішення, з урахування правової оцінки, наданої судом у рішенні

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 512 грн. 26 коп..

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21100)

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 28.01.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна