Справа № 200/8551/19-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2020-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про зупинення провадження по справі

28 січня 2020 року справа №200/8551/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача Коршок В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 200/8551/19-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - ГУНП в Донецькій області) про визнання протиправною бездіяльності щодо не внесення відомостей до наказу №302 о/с від 29.06.2017 про звільнення ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 році за 38 календарних днів (діб) та щодо не внесення відомостей до того ж наказу щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані додаткові дні відпустки, як учаснику бойових дій, у кількості 28 календарних днів (діб) за 2016-2017рр., зобов`язання внести зміни до наказу №302 о/с від 29.06.2017 про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 році (з 01.01.2016 до 31.12.2016 за 38 календарних днів (діб) та про невикористані додаткові дні відпустки із збереження заробітної плати у кількості 28 календарних днів (діб) за 2016-2017рр., зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 році (з 01.01.2016 до 31.12.2016 за 38 календарних днів (діб) та невикористані додаткові дні відпустки у кількості 28 календарних днів (діб) за 2016-2017рр., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з поліції 29.06.2017, зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.06.2017 по день винесення рішення судом, виходячи з середньо-денного заробітку звільненого робітника у розмірі 490,22 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року позовні вимоги задоволені частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУНП в Донецькій області щодо не внесення відомостей до наказу №302 о/с від 29.06.2017 про звільнення ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 за 38 календарних днів (діб) та щодо не внесення відомостей до наказу №302 о/с від 29.06.2017 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані додаткові дні відпустки, як учаснику бойових дій, у кількості 28 календарних днів (діб) за 2016-2017рр.

Зобов`язано відповідача внести зміни до наказу №302 о/с від 29.06.2017 про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 році (з 01.01.2016 до 31.12.2016) за 38 календарних днів (діб) та про невикористані додаткові дні відпустки із збереження заробітної плати у кількості 28 календарних днів (діб) за 2016-2017рр.

Зобов`язано ГУНП в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 році (з 01.01.2016 до 31.12.2016) за 38 календарних днів (діб) та невикористані додаткові дні відпустки у кількості 28 календарних днів (діб) за 2016-2017рр., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з поліції 29.06.2017.

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.06.2017 по день винесення рішення судом, виходячи з середньоденного заробітку звільненого робітника у розмірі 225,90 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування зазначено, що суд першої інстанції помилково розрахував середньоденний заробіток для визначення суми середнього заробітку за весь час не проведення повного розрахунку при звільненні з 29.06.2017.

Відповідач також подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення місцевого суду та прийняте нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що вимоги позивача суперечать чинному законодавству та не підлягають задоволенню, оскільки пунктом 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 № 260 встановлено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Також відповідач зазначив, що середньоденне грошове забезпечення розраховується відповідно до календарних днів, а не робочих днів служби, а отже позивачем невірно визначено, що розмір його середньоденного грошового забезпечення становить 490,22 грн. Так, відповідно до довідки № 469 від 29.07.2019 середньоденне грошове забезпечення складає 127,54 грн. Крім того, місцевим судом не враховано, що із вимогою проведення компенсації за основну та додаткові щорічні відпустки позивач звертався до відповідача ще до остаточного свого звільнення, яке мало місце 29.06.2017, а звернення до суду тільки 01.07.2019 із вимогою про нарахування затримки розрахунку через ненарахування компенсації за невикористані дні відпусток є свідченням того, що позивач свідомо затягував строки з метою отримання більшої суми коштів, що суперечить принципам адміністративного судочинства.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги відповідача. Представник відповідача до апеляційного суду не прибув.

Вивчивши матеріали адміністративної справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо зупинення провадження у справі з огляду на наступне.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.236 КАС України суд має право зупинити провадження у справі в разі перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду - до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції.

Як вбачається з ухвали Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року було прийнято до розгляду справу № 810/451/17 за позовом Особа_1 до Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та призначено справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику її учасників на 04 березня 2020 року.

У справі № 810/451/17, як і в нинішній справі, спір стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою від 06 листопада 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі пункту 8 частини першої Перехідних положень КАС України, оскільки вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України, викладеного у постанові від 15 вересня 2015 року (№ 21-1765а15).

У постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року (№ 21-1765а15) зазначено, що відповідно до приписів частини першої статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначає, що правовий висновок Верховного Суду України у справі № 21-1765а15 є застосовним до спірних правовідносин у справі № 810/451/17, однак, на думку колегії, цей правовий висновок Верховного Суду України не узгоджується з підходами (поглядами) Європейського суду з прав людини щодо тлумачення і застосування положень статті 117 КЗпП, висловленими у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02; рішення від 08 квітня 2010 року), фактичні обставини якої за суттю теж є подібними до обставин справи № 810/451/17.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Великої Палати Верховного Суду у справі № 810/451/17 сприятиме повному та об`єктивному розгляду апеляційних скарг ОСОБА_1 та ГУНП в Донецькій області, тому провадження у справі № 200/8551/19 необхідно зупинити до набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі № 810/541/17.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 236, 292, 310, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Зупинити апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 200/8551/19 до набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі № 810/451/17.

Повне судове рішення - 28 січня 2020 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Е. Г. Казначеєв