Справа № 200/13326/19-а
Суддя: Арестова Л.В.
Дата ухвалення: 2020-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2020 р. Справа№200/13326/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Арестової Л.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (місце фактичного проживання: АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (місце знаходження: вул. Митрополитська, буд. 20, м. Маріуполь, Донецька області; ) третя особа без самостійних вимог - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (місце знаходження: вул. Липинського, буд. 7, м. Дніпро, Дніпропетровської області; ) про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

18 листопада 2019 року ОСОБА_1 , позивач, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, третя особа без самостійних вимог - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 № 93327 від 05.09.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач прибув до України у 2006 року на навчання, у 2010 року в позивача народилась донька ОСОБА_3 , у зв`язку з чим позивачу 04.10.2011 Кіровським РВ ДМУ ГУ МВС України в Донецькій області видано посвідку на постійне проживання в Україні НОМЕР_10, та в подальшому посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_11 від 22.03.2013. У зв`язку з досягненням 45-річного віку, позивач звернувся до управління ДМС за місцем свого перебування, а саме, до ГУ ДМС в Дніпропетровській області з заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні. ГУ ДМС в Дніпропетровській області встановленим порядком звернулось із відповідним запитом за місцем видачі дозволу на імміграцію позивачу до ГУ ДМС в Донецькій області, яке повідомило до ГУ ДМС в Дніпропетровській області про неможливість проведення перевірки законності надання позивачу дозволу на імміграцію, оскільки м. Донецьк є окупованою територією. Також, ГУ ДМС в Дніпропетровській області повідомило позивача, що, оскільки станом на дату звернення позивача за обміном посвідки на постійне проживання по досягненню 45 років, ОСОБА_3 , 2010 р.н. не є донькою позивача, відсутні підстави для оформлення дозволу на імміграцію в Україну, а згодом, 05.09.2019 вже відповідачем прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в України №933327, не погодившись з яким позивач й звернувся до суду з цією позовною заявою.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого позивач звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області стосовно обміну посвідки на постійне проживання в Україні. В ході перевірки встановлено, що дозвіл на імміграцію в України був виданий іншим територіальним органом, отже, чинність дозволу на імміграцію перевіряється шляхом надіслання відповідних запитів до місця видачі дозволу, тобто до відповідача. В ході перевірки ГУ ДМС у Донецькій області матеріалів дубліката справи на імміграцію в Україну громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 , встановлено, що він отримав дозвіл на імміграцію відповідно до пункту 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як батько громадянки України ОСОБА_3 . Згідно інформації, отриманої з Державного реєстру установлено, що із актового запису про народження вказаної дитини виключені відомості про батька дитини шляхом видалення інформації про ОСОБА_1 . ЗА урахуванням викладеного зазначає, що підстава законності видачі дозволу на імміграцію не може бути підтверджено. Вказує, що у відповідності до діючого законодавства, дозвіл про імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. На підставі викладеного просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник третьої особи надав суду пояснення, аналогічні за своїм змістом відзиву на позовну заяву.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року відкрито провадження по справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Республіки Ірак, що підтверджується паспортом за номером НОМЕР_2 (а.с. 13).

ОСОБА_1 присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 (а.с. 78).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 , виданого 12 липня 2011 року, ОСОБА_1 записаний її батьком, у зв`язку з чим, 04 жовтня 2011 року на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» позивачу видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_4 (а.с. 17).

Рішенням Кіровського районного суду м Донецька від 09 квітня 2012 року по справі № 2/0525/1777/12 вирішено виключити з Актового запису про народження № 565 від 27 травня 2010 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського РУЮ у м. Донецьку відомості про батька дитини - ОСОБА_1 . Зобов`язано ВРАЦС Кіровського РУЮ у м. Донецьку внести відповідні зміни до актового запису № 565 від 27 травня 2010 року про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складного ВРАЦС Кіровського РУЮ у м. Донецьку, виключивши зі вказаного актового запису відомості про батька дитини - ОСОБА_1 (а.с. 16).

На підтвердження виконання рішення суду позивач надає лист відділу державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного у м. Львові Головного територіального управління юстиції у Львівській області № 890/16.7-23 від 10.04.2019 року, відповідно до якого повторне свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 видано 22.05.2012 року та серії НОМЕР_6 від 12.07.2011 року повідомлено, що в актовому записі про народження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 зазначено матір - громадянка України (а.с. 15).

В матеріалах справи наявна посвідка на постійне проживання ОСОБА_1 від 22 березня 2013 року (а.с 18).

Позивач звернувся до третьої особи - ГУ ДМС України в Дніпропетровській області стосовно обміну посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_11 від 22.03.2013, що видана в Донецькій області. Згідно встановленої процедури, у разі, якщо дозвіл на імміграцію в Україну виданий іншим територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, а документи для оформлення чи обміну подаються до іншого територіального органу/територіального підрозділу ДМС у зв`язку із зміною іноземцем місця проживання, чинність дозволу на імміграцію перевіряється шляхом надсилання відповідних запитів до місця видачі дозволу, тобто, у даному випадку, до відповідача - ГУ ДМС України в Донецькій області.

Третя особа - ГУ ДМС України в Дніпропетровській області своїм листом вих. № 1201.3.1-4041/12.319 від 21.02.2019 повідомила позивачу з посиланням на відповідь ГУ ДМС України в Донецькій області про неможливість проведення перевірки законності надання позивачу дозволу на імміграцію, оскільки м. Донецьк є тимчасово окупованою територію, виходячи з чого, позивачу вказано на необхідність надання документів, які слугували підставою для оформлення дозволу на імміграцію для можливості поновлення справи про оформлення дозволу на імміграцію. Одночасно з цим, позивачу повідомлено, що, виходячи з наданих позивачем документів, не вбачається підстав для оформлення йому дозволу на імміграцію, оскільки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не є донькою позивача, отже позивачу повідомлено про неможливість вирішення питання про обмін посвідки на постійне проживання в Україні, про що позивач, власне, й звернувся до третьої особи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області.

8 липня 2019 р. позивач звернувся до ДМС України про вжиття необхідних заходів та забезпечення обміну виданої йому посвідки на постійне проживання в України у зв`язку з досягненням позивачем 45-річного віку.

24 липня 2019 р. позивачу надана відповідь від ДМС України, згідно якої, позивачу з посиланням на третю особу повідомлено, що він не звертався до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з заявою та документами про обмін посвідки на постійне проживання в Україні, та повідомлено, що відповідачу ГУ ДМС України в Донецькій області доручено здійснити перевірку законності документування позивача посвідкою на постійне проживання в Україні виходячи з наданих позивачем копій документів.

19 липня 2019 р. ДМС України на адресу відповідача ГУ ДМС України в Донецькій області направлено листа, яким повідомлено про звернення позивача до ДМС України, документування позивача посвідкою на постійне проживання НОМЕР_12 від 22.03.2013, про скасування актового запису про батьківство позивача стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також доручено завести дублікат справи стосовно позивача та вжити заходів про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача зі складанням проекту відповідного висновку та надсилання його ДМС України для погодження.

Суд констатує, що предметом цього позову не є відповідність вимогам чинного законодавства наведених дій ДМС України та/або ГУ ДМС України в Дніпропетровської області під час здійснення обміну посвідки на постійне проживання в Україні позивача, отже, суд не надає правову оцінку наведеним вище обставинам, зокрема, відповіді третьої особи ГУ ДМС України в Дніпропетровської області позивачу про неможливість обміну посвідки, та звернення ДМС України до відповідача з листом про безумовне скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача.

На виконання зазначеного листа, 31 липня 2019 р. відповідачем на адресу ДМС України направлений дублікат справи щодо надання дозволу на імміграцію в Україну та проект висновку про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні позивачу.

В матеріалах справи наявний висновок про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання позивачу - громадянина Республікі Ірак ОСОБА_1 , затверджений 04.09.2019, про скасування рішення ГУ МВС України в Донецькій області про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу, визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_7 , видану ГУ ДМС України в Донецькій області від 22.03.2013 позивачу, інформування про прийняте рішення позивача та ДМС.

05.09.2019 відповідачем прийняте спірне Рішення № 93327 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, що видане позивачу - громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 про те, що йому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 04.10.2011 року. Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_7 від 22.03.2013 року скасована на підставі вимог пп. 1 п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (а.с. 12).

Встановлено, що оскаржуване рішення відповідача прийняте виходячи з того, що в ході перевірки ГУ ДМС у Донецькій області матеріалів дубліката справи на імміграцію в Україну громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 , відповідачем встановлено, що позивач отримав дозвіл на імміграцію відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», як батько громадянки України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_8 видане відділом ДРАЦС Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку, від 12.07.2011).

Одночасно з цим, відповідач зазначив, що, згідно інформації, отриманої з Державного реєстру, відповідачем встановлено, що із актового запису про народження вказаної вище дитини виключені відомості про батька дитини - позивача шляхом видалення інформації про ОСОБА_1 . Підставою внесення змін стало рішення суду про виключення відомостей про батька із актового запису про народження дитини № 2/0525/1777/12 від 09.04.2012, Кіровського районного суду м. Донецька.

Виходячи з встановлених обставин, суд не може погодитися із відповідністю дій ГУ ДМС у Донецькій області вимогам законодавства під час прийняття оскаржуваного рішення, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з такого.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Судом встановлено, що з огляду на особисті відносини, що склалися у 2009 році з громадянкою України мешканкою Донецька ОСОБА_7 , позивач визнав батьківство відносно ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджене свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданим 12 липня 2011 року, та не заперечується відповідачем.

Згодом, на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як батько громадянина України, а 04.10.2011 отримав посвідку на постійне проживання ДН № 952-05-05, виходячи з чого суд робить висновок, що на час прийняття рішення щодо видачі дозволу на імміграцію в Україну відповідачем здійснено відповідну перевірку законності перебування позивача на території України та, відповідно, не було встановлено підстав відмови у наданні дозволу на імміграції в Україні. Крім цього, на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не виявив.

Рішенням Кіровського районного суду м Донецька від 09 квітня 2012 року по справі № 2/0525/1777/12 вирішено виключити з Актового запису про народження № 565 від 27 травня 2010 року ОСОБА_3 дані про батька - позивача в цієї адміністративній справі.

Встановивши, що позивачем були надані неправдиві відомості щодо батьківства дитини, керуючись положенням п. 1 ч. 1 статті 12 Закону України Про імміграцію, відповідачем надано висновок про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну від 04 жовтня 2011 року, оскільки документ, на підставі якого був виданий дозвіл на імміграцію, втратив чинність.

Частиною 1 статті 12 Закону України Про імміграцію визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Спірним Рішенням відповідача від 05.09.2019 N 93327 дозвіл на імміграцію в Україну від 04.10.2011 позивачу, на підставі вимог пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" був скасований.

Суд зазначає, що пунктом 1 частини 1 статті 12 Закону України Про імміграцію передбачено три підстави для скасування дозволу на імміграцію, а саме дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано будь-яких об`єктивних доказів, що позивач для отримання дозволу на імміграцію надав неправдиві відомості чи підроблені документи.

Окрім того, документ, на підставі якого позивач отримав дозвіл на імміграцію - свідоцтво про народження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 серії НОМЕР_3 виданим 12 липня 2011 року, в якому позивач записаний батьком дитини, було чинне на момент отримання такого дозволу.

А згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України Про імміграцію дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі документів, що втратили чинність.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що на момент отримання позивачем дозволу на імміграцію, він надав документ, що втратив чинність.

Суд також зазначає, що у спірному рішенні про скасування дозволу на імміграцію в Україну N 93327 від 05.09.2019 року не міститься посилань на конкретні обставини, встановлені щодо позивача, які відповідно до п. 1 ч. 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" можуть бути підставами для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, що відповідає правової позиції, що висловлена в постанові Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі N 300/564/19.

Задовольняючи позовні вимоги, суд також вважає на необхідне зазначити наступне.

В матеріалах справи наявна нотаріальна заява громадянки ОСОБА_8 про те, що вона зустрічається з позивачем більше одного року, мали з позивачем фактично сімейний уклад життя, та планували зареєструвати шлюб у січні 2019 року.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі "Moustaquim v. Belgium". ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

У ст. 8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі "Moustaquim v. Belgium").

Стаття 1 конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.

У цій справі, відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію позивача, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю.

Так, у суду немає сумніву, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію" є безальтернативний обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому Законом.

Крім цього, Суд зазначає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію "необхідності у демократичному суспільстві", а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію "необхідності у демократичному суспільстві". Так, при визначенні питання "необхідності у демократичному суспільстві" держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, Суд доходить висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст. 8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач з 2006 року на законних підставах перебуває в Україні, має ідентифікаційний номер фізичної особи - платника податків, останнім часом больше року перебуває у відносинах з громадянкою України ОСОБА_8 , має з нею сімейний уклад життя, а підстави, виходячи з яких позивача було позбавлено дозволу на імміграцію, не були або встановлені або якимось іншим чином виявлені ані відповідачем, ані третьою особою, ані ДМС України, у той час як про існування таких обставин (скасування актового запису про батьківсьтво позивача) було повідомлено як відповідачу, так й третьої особі та ДМС України безпосередньо позивачем без наміру скрити ці обставини, що може свідчити про законослухняність та сумлінність позивача у виконанні вимог законодавства України як країни його перебування, а, виходячи з того, що відповідачем та (або) третьою особою не повідомлено про факти порушень законодавства з боку позивача, суд робить висновок про відсутність таких порушень, які могли б бути підставою для скасування дозволу на імміграцію, або інших передбачених законодавством обставин.

Фактичні обставини свідчать, що наявність рішення Кіровського районного суду м. Донецька від 09 квітня 2012 року по справі № 2/0525/1777/12 про виключення з Актового запису про народження № 565 від 27 травня 2010 року ОСОБА_3 відомостей про батька - позивача в цієї адміністративній справі, не стало свого часу перешкодою для оформлення позивачу посвідки на постійне проживання ІН НОМЕР_11, але зараз цим вже тривалий час існуючим обставинам (наявність рішення суду про виключення запису про батьківство позивача) надана протилежна оцінка, що спричинила негативні наслідки для позивача у вигляді прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, у той час як будь-яких інших підстав для скасування дозволу на імміграцію позивача відповідачем не встановлено.

Отже, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та ОСОБА_8 , з якою позивач має відносини протягом тривалого часу та сімейний уклад життя, скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя.

Як зазначалось вище, згідно оскражуванного рішення відповідача у вересня 2019 року, підставою для його прийняття стали обствини, що виникли у квітні 2012 року, про які позивач повідомив як позивачу, так й третьої особі та ДМС України напочатку 2019 року, у той час як дозвіл на імміграцію позивасу було видано у жовтні 2011 року.

Суд звертає увагу, що у будь-якому разі перекладати тягар негативних наслідків рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, у зв`язку з виявленням відповідачем порушенням через значний проміжок часу, після отримання такого дозволу, на особу (позивача у справі) є неприпустимим та не пропорційним у розумінні практики ЄСПЛ.

Аналіз обставин прийняття спірного рішення N 93327 від 05 вересня 2019 року про скасування позивачу дозволу на імміграцію позивача дають підстави для висновку, що при його прийнятті порушено принцип верховенства права.

Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 120 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

За правилами частин 1, 5 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в разі якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Окрім того, з урахуванням положень статті 9 КАС України, з метою повного захисту законних прав позивача, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог з огляду на таке.

Як встановлено судом, відповідачем прийнято рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1. № 93327 від 05.09.2019 року.

Проте позивач не заявляє до суду вимогу визнати таке рішення протиправним.

З метою повного захисту порушеного права позивача, суд, задовольняючи позовні вимоги, вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1. № 93327 від 05.09.2019 року.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі 768,40 грн., відповідно до квитанції про сплату № 89567.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем сплачено суму судового збору, суд приходить до висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з управління відповідача судового збору у розмірі 768,40 грн. на користь позивача, як того вимагає ч.2 ст. 4 Закон України "Про судовий збір".

Керуючись ст. ст. 139, 244-250, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце фактичного проживання: АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (місце знаходження: вул. Митрополитська, буд. 20, м. Маріуполь, Донецька області; ) третя особа без самостійних вимог - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (місце знаходження: вул. Липинського, буд. 7, м. Дніпро, Дніпропетровської області; ) про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 № 93327 від 05.09.2019 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 27 січня 2020 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Л.В. Арестова