Справа № 753/3336/19
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2020-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2020 року м. Київ № 753/3336/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до треті особи: Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_2 ОСОБА_3
про зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 (далі-позивач/ ОСОБА_1 ) звернулась до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до Центру надання адміністративних послуг Дарницької РДА в м. Києві, в якому просила суд: «зобов`язати Центр надання адміністративних послуг Дарницької РДА в м. Києві зареєструвати моє місце проживання, мого чоловіка ОСОБА_2 та нашого сина ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ».
Ухвалою дарницького районного суду м. Києва від 25.02.2019 у справі №753/3336/19 передано справу за підсудністю до Окружного адміністративного суду м. Києва.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.05.2019 відкрито провадження у справі №753/3336/19 у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.11.2019 замінено первісного відповідача в адміністративній справі №753/3336/19 з Центру надання адміністративних послуг Дарницької РДА в м. Києві на належного Дарницьку районну в місті Києві державну адміністрацію (02068, м.Київ, вул. Кошиця, 11).
Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю рішення відповідача про відмову в реєстрації місця проживання.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти позовних вимог заперечує, зазначає, що за результатами розгляду заяв позивача було прийнято рішення про відмову у реєстрації місця проживання за вказаною адресою, оскільки не було подано необхідних документів або інформацію про право на проживання в житлі, оскільки позивач просить зареєструвати місце проживання у садовому будинку, який не є об`єктом житлової нерухомості.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
24 січня 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб апарату Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації із заявами про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом з заявами вказаними особами надано: копію договору купівлі-продажу садового будинку від 14.03.2018, копію Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
За результатами розгляду вказаних заяв відповідачем прийняті рішення про відмову у здійсненні реєстрації місця проживання відмовив через те, що вказаний будинок не є об`єктом житлової нерухомості.
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, а свої та своєї малолітньої дитини законні права та інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Згідно з статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 2 «Свобода пересування» Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та в Першому протоколі до неї від 16 вересня 1963 року №4, що ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, установлено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території
Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, урегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV (далі - Закон №1382-IV).
Абзацом третім частини першої статті 3 Закону №1382-IV передбачено, що вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.
Абзацом п`ятим частини першої цієї ж статті передбачено, що місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
Відповідно до частини першої статті 6 Закону №1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.
Частиною третьою статті 6 Закону №1382-IV передбачено, що для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається: свідоцтво про народження; квитанція про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Відповідно до частини першої статті 29 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-IV (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Частиною першою статті 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Згідно зі статтею 4 Житлового кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року №?5464-X (далі - ЖК УРСР) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.
Житловий фонд включає: жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки й жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їхнім об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).
До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, установлені для громадського житлового фонду.
До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.
Аналіз наведених вимог чинного законодавства дає підстави для висновку, що реєстрація місця проживання фізичної особи здійснюється за наявності в особи житла.
Житлом, у розумінні наведених вимог законодавства, є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
З урахуванням викладеного, вбчається що для цілей реєстрації місця проживання будинок або інше приміщення мають відповідати таким ознакам житла як пристосування та придатність для постійного проживання в них.
Як вбачається з матеріалів справи, належний позивачеві на праві власності садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 обладнаний електрокотлом, відповідає вимогам державних будівельних норм (декларація про готовність об`єкта до експлуатації) та згідно відомостей, які містяться в технічному паспорті - складається з коридору, кухні, кімнат, санвузлів, веранди. Відтак, садовий будинок придатний для експлуатації та проживання в ньому людей.
Суд також керується тим, що чинне законодавство не виключає можливості переведення садових будинків у статус житлових.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» від 02.09.2014 №?1673-VII, який набрав чинності 27 вересня 2014 року, ЖК УРСР доповнено статтею 8-1 «Переведення в жилі будинки садових і дачних будинків», згідно з якою громадяни <…> мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Також, сам по собі той факт, що садовий будинок був збудований на підставі будівельних норм, що відрізняються від будівельних норм, установлених для житлових будинків, не спростовує того, що він може потім використовуватися для проживання в ньому.
Отже, відмова відповідача зареєструвати місце проживання позивача за адресою, визначеною позивачем - не ґрунтувалася на вимогах закону.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Вирішуючи публічно-правовий спір у межах спірних правовідносин, адміністративний суд перевіряє оскаржуване рішення відповідача на предмет його відповідності вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, а у разі встановлення протиправності такого рішення, з метою ефективного захисту прав або законних інтересів фізичних осіб, юридичних осіб зобов`язує відповідача вчинити дії, які випливають з імперативних правових норм, що регулюють спірні правовідносини.
Статтею 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які не досягли 14-річного віку.
Відповідно до ст. 160, 161 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Пункт 18 Правил №207 встановлює, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).
Враховуючи предмет спору та обставини справи, суд з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача ОСОБА_1 , а також її малолітнього сина ОСОБА_3 , в інтересах якого звертається позивач, в межах повноважень, визначених процесуальним законом, вбачає, що ефективним засобом юридичного захисту прав позивача у спірних правовідносинах, є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та їх малолітньої дитини ОСОБА_3 та здійснити реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до положень чч. 1 та 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
Згідно з ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
В И Р І Ш И В:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.
2. Зобов`язати Дарницьку районну в місті Києві державну адміністрацію в особі Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації повторно розглянути заяви від 23.01.2019 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та їх малолітньої дитини ОСОБА_3 та здійснити реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
5. Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40грн. (сімсот шістдесят вісім гривень, 40 копійок).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя С.К. Каракашьян