Справа № 240/9600/19
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2020-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року м. Житомир справа № 240/9600/19

категорія 111060000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління ДФС у Житомирській області (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Житомирській області від 07.06.2019 №Ф-90153-50 про сплату боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 21030,90 гривень.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що з 03.04.2003 вона була зареєстрована фізичною особою-підприємцем та перебувала на спрощеній систем оподаткування. Однак фактично підприємницькою діяльністю жодного дня не займалася, доходу від вказаної діяльності не отримувала, звітності до контролюючих органів не подавала, податків та внесків не сплачувала. Більш того, у 2003 році вона подала до Попільнянської міжрайонної державної податкової інспекції Житомирської області відповідну заяву про припинення підприємницької діяльності, після чого вважала, що підприємницьку діяльність припинено. Проте, 07 червня 2019 року Головним управління ДФС у Житомирській області відносно позивача було винесено вимогу №Ф-90153-50 про сплату боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 21030,90 гривень. Отримавши вказану вимогу, позивач дізналась, що її діяльність як фізичної особи-підприємця не припинена, оскільки відомості про припинення підприємницької діяльності в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесені не були. Внаслідок цього, позивачу і було нарахованого зазначений борг в розмірі 21030,90 гривень. У зв`язку з цим, вона звернулась до державного реєстратора, який 16.07.2019 провів відповідну реєстраційну дію щодо припинення нею підприємницької діяльності.

Водночас, винесену вимогу від 07.06.2019 №Ф-90153-50 про сплату боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування позивач вважає протиправною, в підтвердження чого зазначає, що згідно з положеннями Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування та не отримує дохід (не здійснює підприємницьку діяльність), не виникає обов`язку сплачувати внесок у мінімальному розмірі.

Вказані обставини зумовили звернення позивача з даним позовом до суду.

Ухвалою від 08 серпня 2019 року відкрито провадження у справі №240/9600/19 за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

28 серпня 2019 року до суду надійшов відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач заперечував проти заявлених позовних вимог та зазначив, що позов є безпідставним, а тому не підлягає задоволенню. Свою позицію відповідач аргументував тим, що згідно з даними інформаційної системи «Податковий блок» позивач на момент винесення оскаржуваної вимог у період з 03.04.2003 по 30.04.2019 була зареєстрована, як фізична особа-підприємець та перебувала на обліку у Бердичівському управлінні Головного управління ДФС у Житомирській області. Крім того, за обліковими даними з інформаційної системи за позивачем рахується недоїмка зі сплати єдиного соціального внеску за 2017, 2018 та І квартал 2019 на загальну суму 21030,90 гривень. На підставі вищевикладеного, відповідачем було сформовано оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.06.2019 №Ф-90153-50. При цьому, нарахування недоїмки з єдиного соціального внеску за вказаний період було здійснено контролюючим органом, виходячи з розміру мінімального страхового внеску. Також у відзиві відповідач наголосив на тому, що згідно з даними інформаційної системи Державної фіскальної служби України, державну реєстрацію припинення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 було здійснено 16.07.2019, а тому, на момент нарахування заборгованості зі сплати єдиного внеску та винесення оскаржуваної вимоги, позивач мала статус фізичної особи-підприємця. Враховуючи вищезазначене, Головне управління ДФС у Житомирській області просило відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.28-29).

Відповідно до норм ст.ст. 257, 263 КАС України дана адміністративна справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 03.04.2003 ОСОБА_1 (код платника НОМЕР_1 ) була зареєстрована Попільнянською районною державною адміністрацією Житомирської області як фізична особа-підприємець (відомості про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця включені до Єдиного державного реєстру 03.04.2003 за №Ф001 0676). Основним видом діяльності позивача є роздрібна торгівля з лотків на ринках - код класифікації за КВЕД-2005 - 52.62 (а.с.30).

Позивач обрала спрощену систему оподаткування та починаючи з 11.04.2003 була взята на податковий облік в Попільнянській міжрайонній державній податковій інспекції, яка в подальшому була реорганізована в Бердичівське управлінні Головного управління ДФС у Житомирській області (а.с.30).

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що 16.07.2019 було здійснено держану реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , про що в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань був внесений відповідний запис за №2002234.

При цьому, в позовній заяві ОСОБА_1 пояснила, що в період з 03.04.2003 по 16.07.2019 податкової та іншої звітності до контролюючих органів вона не подавала, оскільки фактично не здійснювала підприємницької діяльності та не отримувала від неї доходів.

Однак, наявними у справі відомостями облікової картки платника ЄСВ фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (інд. номер НОМЕР_1 ) підтверджується, що відповідно до даних із інформаційної системи органу доходів та зборів за позивачем рахується недоїмка зі сплати єдиного соціального внеску за 2017 рік , 2018 рік та І квартал 2019 року в загальному розмірі 21030,90 гривень, з яких: за 2017 рік - 8448,00 грн. (704 грн. х 12 місяців); за 2018 рік - 9828,72 грн. (819,06 грн. х 12 місяців); за І квартал 2019 року - 2754,18 грн. (918,06 грн. х 3 місяці) (а.с.31-32).

У зв`язку з цим, Головним управлінням Державної фіскальної служби у Житомирській області 07 червня 2019 року було сформовано на надіслано ОСОБА_1 вимогу №Ф-90153-50 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в розмірі 21030,90 гривень (а.с.11).

Правомірність винесення Головним управлінням Державної фіскальної служби у Житомирській області вищезазначеної вимоги від 07.06.2019 №Ф-90153-50 стало підставою для звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та перевіряючи вказану вимогу на її відповідність нормам податкового законодавства та вимогам ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VІ єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Натомість недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (п.6 ч.1 ст.1 Закону №2464-VІ).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Статтею 7 Закону №2464-VІ визначено базу нарахування єдиного внеску.

Так, зокрема згідно з абзацом 1 та 2 п. 2 ч. 1 ст.7 Закону №2464-VІ єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Системний аналіз наведених вище норм свідчить про те, що зареєстровані в установленому чинним законодавством порядку фізичні особи-підприємці є платниками єдиного внеску незалежно від того, на якій системі оподаткування перебувають. Разом із тим, розмір єдиного внеску залежить від розміру отриманого підприємцем доходу (прибутку) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Законодавцем також передбачено обов`язок платника єдиного внеску сплатити єдиний внесок навіть при умові неотримання ним доходу (прибутку) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу. Але в будь-якому разі передбачено, що сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відтак, отримання доходу від підприємницької діяльності не є необхідною умовою для сплати єдиного внеску, адже статтею 7 Закону передбачено випадки, за яких сплачується єдиний внесок навіть у разі неотримання підприємцем доходу (прибутку).

Відповідно до змісту ч. 4 ст. 4 Закону №2464-VІ (у редакції Закону №1774-VIII, яка почала діяти з 01.01.2017) фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач в період з 01.01.2017 була пенсіонером за віком або інвалідом та отримувала відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VІ (у редакції Закону №1774-VIII, яка почала діяти з 01.01.2017) для фізичних осіб-підприємців, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, нараховується єдиний внесок - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно із змінами, внесеними до Закону № 2464-VІ на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року №2148-VІІІ (далі - Закон № 2148), з 01.01.2018 внесено зміни щодо строків сплати зобов`язань фізичними особами-підприємцями (в т.ч. які перебувають на спрощеній системі оподаткування).

Відповідно до абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону №2464-VІ (у редакції, Закону №2148 яка почала діяти з 01.01.2018) платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464-VІ платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

З огляду на системний аналіз зазначених правових норм, враховуючи внесені зміни до статті 7 Закону №2464-VІ суд дійшов до висновку, що починаючи з 01.01.2017, у разі якщо фізичною особою-підприємцем, яка застосовує спрощену систему оподаткування, не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування ЄСВ, встановленої Законом №2464-VІ. При цьому сума ЄСВ не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Таким чином, позивачем не надано до суду доказів того, що у податкового органу були відсутні підстави для нарахування ЄСВ за 2017, 2018 та І квартал 2019 року, оскільки нею матеріали справи свідчать, що ФОП ОСОБА_1 припинила підприємницьку діяльність 16.07.2019.

Крім того, матеріали справи свідчать, що нарахування позивачу єдиного внеску відповідачем здійснювалось виходячи з розміру мінімального страхового внеску на місяць, що узгоджується з вимогами п.2 ч. 1 ст.7 Закону №2464-VІ.

При цьому, як зазначено у ч. 2 ст. 9 Закону №2464-VІ обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону № 2464-VІ обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно із частинами 1-4 статті 25 Закону №2464-VІ рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

Щодо зазначеного в позовній заяві твердження позивача про протиправність формування податкової вимоги зі сплати єдиного внеску, з огляду на відсутність документально оформленої перевірка платника податків, за результатами якої мав бути складений акт перевірки, суд зазначає наступне.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом №2464-VІ, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953, (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Інструкція №449).

Відповідно до п.10 розділу ІV Інструкції №449 обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів здійснюється на підставі актів документальної перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органу доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму виплат (доходу), на які нараховується єдиний внесок.

Однак, статтею 9 Закону №2464-VІ та п. 10 розділу ІV Інструкції №449 також передбачено, що обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів здійснюється не тільки на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських документів, а й інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов до висновку, що визначальним для вирішення справи є встановлення факту несплати (несвоєчасної сплати) позивачем єдиного соціального внеску, в тому числі на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, а саме облікової картки платника єдиного соціального внеску фізичної особи - підприємця, а не лише первинних документів щодо його нарахування (декларації, розрахунки) та сплати (платіжні доручення).

Крім того, суд зазначає, що згідно з ч.8 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 №755-IV фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою, а отже, і статусу платника єдиного внеску.

Таким чином, оскільки позивач у період з 03.04.2003 по 16.07.2019 мала статус фізичної особи-підприємця та була платником єдиного внеску у відповідності до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", то вона повинна був сплачувати єдиний внесок у визначений законом строк.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов до висновку про правомірність оскаржуваної вимоги Головного управління ДФС у Житомирській області від 07.06.2019 №Ф-90153-50 та відсутність правових підстав для її скасування.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на те, що відповідачем доведено та підтверджено наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів правомірність вимоги від 07.06.2019 №Ф-90153-50 про сплату боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 21030,90 гривень, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Керуючись статтями 77, 90, 242-246, 250, 255, 258-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Житомирській області (вул. Ю.Тютюнника, 7, м. Житомир, 10003; ) про визнання протиправною та скасування вимоги - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович