Справа № 826/17490/14
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2020-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2020 року м. Київ № 826/17490/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаПрокуратури міста Києва Міністерство юстиції України
про визнання протиправним та скасування наказу від 23.10.2014 №3580к, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Прокуратури міста Києва, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Прокуратури міста Києва від 23.10.2014 №3580к;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Дніпровського району міста Києва;

- стягнути з Прокуратури міста Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток на час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014 і до моменту фактичного поновлення на роботі.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що оскаржуваний наказ прийнято не в умовах воєнного чи надзвичайного стану, у зв`язку з його прийняттям було допущено обмеження права позивача на працю та доступу до державної служби, а також він прийнятий у спосіб, що не передбачений Конституцією України, а саме: шляхом обмеження прав позивача, тому рішення про звільнення позивача є таким, що суперечить положенням Основного Закону України, тобто прийнято відповідачем із порушенням ст. 19 Конституції України. Перш ніж застосовувати до позивача заходи відповідальності, передбачені Законом України «Про очищення влади» (звільнення, заборона обіймати посади), відповідач зобов`язаний був довести його вину у вчиненні правопорушень, що сприяли узурпації влади Віктором Януковичем, підриву основ національної безпеки і оборони, протиправному порушенню прав і свобод людини. Таким чином, позивач не може нести відповідальність у вигляді заборони, встановленої у ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», лише на підставі самого факту зайняття ним у минулому посади, що саме по собі не містить (і не може містити) складу жодного правопорушення. Крім того, у позовній заяві зазначено, що оскаржуваний наказ було винесено під час тимчасової непрацездатності позивача, а у порушення ст. 47 Кодексу законів про працю України, в день звільнення позивача не було попереджено про звільнення та не було видано наказу про звільнення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.11.2014 відкрито провадження у справі та призначено попереднє засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.01.2015 зупинено провадження у справі до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України, питання щодо чого порушено відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.01.2015 у справі №826/17490/14.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2018 поновлено провадження у справі №826/17490/14.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.01.2019 зупинено провадження у справі №826/17490/14.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.10.2019 поновлено провадження у справі №826/17490/14 та призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2019 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено Міністерство юстиції України та встановлено Міністерству строк для надання пояснень з приводу заявлених позовних вимог.

Під час підготовчого провадження судом вжито заходи, передбачені положеннями ст. 180 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на що, судом ухвалено про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

У призначене судове засідання з`явились представники осіб, які беруть участь у справі. Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив та відповіді на пояснення третьої особи.

У свою чергу, представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, підтримавши доводи, викладені у відзиві, в якому зазначено, що станом на момент розгляду даної справи судом Закон України «Про очищення влади» є чинним, Конституційним Судом він не визнавався неконституційним, а тому підлягає неухильному виконанню. Так, п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» чітко визначено критерії здійснення такого очищення, а саме: заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25.02.2010 по 22.02.2014, зокрема посаду керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України. У зазначений період (з 17.10.2011 по 10.12.2012) ОСОБА_1 обіймав таку посаду, а саме: заступника начальника Головного управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами Генеральної прокуратури України, відтак, підлягав звільненню. Також, у відзиві наголошено, що відповідно до абз. 2 п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час, у зв`язку з чим, за твердженням представника відповідача, при вирішенні питання щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітного за час вимушеного прогулу необхідно враховувати наявність заробітку за місцем нової роботи та відповідно враховувати його при вирішенні питання щодо стягнення таких коштів. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за час вимушеного прогулу і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. Водночас, з 27.01.2015 по з 31.10.2019 (за виключенням періоду з 28.11.2018 по 15.01.2019) провадження у справі було зупинено за ініціативою позивача, а, відтак, було зупинено перебіг процесуальних строків розгляду заяви про поновлення ОСОБА_1 на посаді. Таким чином, вказаний період з 27.01.2015 по 31.10.2019 (за виключенням періоду з 28.11.2018 по 15.01.2019) не може бути зарахований у строк розгляду заяви позивача про поновлення на роботі та, як наслідок, зараховуватись у період, за який позивачу стягується середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Представник третьої особи також вказав на безпідставність заявлених позовних вимог, вказавши у письмових поясненнях з приводу заявлених позовних вимог про те, що ОСОБА_1 у періоди з 17.10.2011 по 10.12.2012 (заступник начальника Головного управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділам та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією - начальник відділу з розслідування злочинів щодо корупційних діянь Генеральної прокуратури України) та з 11.12.2012 по 30.04.2014(прокурор Святошинського району міста Києва) обіймав посади, які відповідають критеріям здійснення очищення влади, передбаченим п. 3 ч. 1 ст. 3 та п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади». Також, представником третьої особи зазначено, що звільнення позивача відбулось на підставі п.7-2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, що не є тотожним звільненню у разі розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, саме у разі чого і не допускається звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності.

У судовому засіданні на підставі ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України судом ухвалено про подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні у матеріалах справи документи і матеріали, заслухавши пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив, пояснення третьої особи, відповідь позивача на пояснення третьої особи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, наказом Генеральної прокуратури України від 17.10.2011 №3301ц радника юстиції ОСОБА_1 призначено заступником начальника Головного управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділам та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією - начальником відділу з розслідування злочинів щодо корупційних діянь Генеральної прокуратури України.

Наказом Генеральної прокуратури України від 11.12.2012 №1898к старшого радника юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора Святошинського району міста Києва строком на п`ять років, звільнивши його у порядку переведення з посади заступника начальника Головного управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділам та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією - начальника відділу з розслідування злочинів щодо корупційних діянь Генеральної прокуратури України.

Наказом Прокуратури міста Києва від 05.05.2014 №1131к старшого радника юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду виконувача обов`язків начальника відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та корупцією, та процесуального керівництва прокуратури міста Києва у порядку переведення з посади прокурора Святошинського району міста Києва

Наказом Прокуратури міста Києва від 16.05.2014 №1231к старшого радника юстиції ОСОБА_1 переведено на посаду заступника прокурора Дніпровського району міста Києва з посади виконувача обов`язків начальника відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та корупцією, та процесуального керівництва прокуратури міста Києва.

Наказом Прокуратури міста Києва від 23.10.2014 №3580к старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади заступника прокурора Дніпровського району міста Києва на підставі п. 7-2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, ч. 3 ст. 1, п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади».

Листом від 05.12.2014 №11-1577вих14 Прокуратурою міста Києва повідомлено позивачу про те, що наказом Генеральної прокуратури України від 17.10.2011 №3301ц ОСОБА_1 призначено заступником начальника Головного управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділам та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією - начальником відділу з розслідування злочинів щодо корупційних діянь Генеральної прокуратури України, яку останній обіймав по 10.12.2012, з огляду на що зроблено висновок про те, що у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 ОСОБА_1 обіймав сукупно не менше одного року посаду заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України. Крім того, у додані до вказаного листа довідці про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади», вказано, що ОСОБА_1 (1) обіймав сукупно не менше одного року у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 посаду, передбачену п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади»; (2) обіймав посаду, передбачену п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», та не був звільнений у період з 21.11.2013 по 22.02.2014 з відповідної посади за власним бажанням.

Вважаючи наказ Прокуратури міста Києва від 23.10.2014 №3580к протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції до 15.12.2017), публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

16.10.2014 набрав чинності Закон України «Про очищення влади».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 цього Закону, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 3 цього Закону, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції.

Крім того, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві (п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади»).

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону, впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Як вже зазначалося, позивача звільнено з посади у силу лише самого факту зайняття посади на підставі вищезгаданих норм Закону України «Про очищення влади».

У взаємозв`язку з наведеним, слід зазначити наступне.

Україна є демократичною, правовою державою, у якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України; відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 1, ст. 3, ч. 2 ст. 6, ч.ч. 1 та 2 ст. 8 Конституції України).

Згідно зі ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (ст. 1, ч.ч. 1, 2, 4, 6, 7 ст. 43 Конституції України).

Як зазначив Конституційний Суд України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (абзац 3 пп. 6.1.1 пп. 6.1 п. 6 мотивувальної частини рішення від 29.01.2008 №2-рп/2008).

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

Законом України «Про очищення влади» визначено правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах:

верховенства права та законності;

відкритості, прозорості та публічності;

презумпції невинуватості;

індивідуальної відповідальності;

гарантування права на захист.

Під визначенням «принцип» (лат. principium - начало, основа) розуміється головне, важливе, суттєве, неодмінне.

Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.

Виходячи з наведеного вбачається, що ч.ч. 1 та 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» визначено базові, основоположні принципи очищення влади та надано визначення терміну «очищення влади», виходячи з яких і застосовуються інші норми цього Закону до конкретних обставин та осіб у їх системному взаємозв`язку з принципами їх застосування, тобто дотримання вказаних принципів є передумовою застосування наслідків, передбачених цим Законом.

Слід додати, що відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Відповідно до п. 12 резолюції Парламентської Асамблеї ради Європи № 1096 (1996), люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку. Відповідно до п. 8 вказаних принципів, дискваліфікація може стосуватися лише тих осіб, які наказували вчиняти, або вчиняли серйозні порушення прав людини, або серйозно допомагали в їх вчиненні. Відтак, вказаний конституційний принцип презумпції невинуватості підлягає застосуванню також і при здійсненні очищення влади (люстрації).

Виходячи з усталеної практики ЄСПЛ особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню.

Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (див. п. 61 рішення ЄСПЛ у справі «Любох проти Польщі»).

У проміжному Висновку від 16.12.2014 №788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України «Про очищення влади» (Закону «Про люстрацію») Венеціанська комісія констатувала, крім іншого, що «Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це» (п. 62).

Аналогічний висновок Венеціанська комісія зробила і щодо люстрації в Албанії: «Особи, які наказували, вчиняли чи суттєво сприяли вчиненню серйозних порушень прав людини, можуть бути дискваліфіковані для зайняття певних посад; якщо організація вчиняла серйозні порушення прав людини, член, працівник чи агент вважатимуться такими, що брали участь у цих порушеннях, якщо вони були високопоставленими працівниками такої організації, крім випадків, коли вони покажуть, що не брали участі у плануванні, керівництві чи виконанні таких заходів, методів чи дій» (пп. «h» п. 20 розділу 3 Висновку Венеціанської комісії щодо Закону про чистоту високопосадовців державних органів та виборних осіб Албанії №524/2009 від 13.10.2009).

Отже, люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній публічній посаді, відігравали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини, обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини, вчинили певні правопорушення у наведеному контексті.

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що в контексті обставин даної конкретної справи люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.

Однак, під час розгляду справи в порядку виконання обов`язку, визначеного ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, з боку Прокуратури міста Києва не надано доказів належності позивача до кола осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

При цьому, на час роботи позивача на посаді, в силу зайняття якої його звільнено з роботи з органів прокуратури, не існувало Законів, які б визначали правопорушенням роботу на займаній посаді, а відтак, та у силу положень ст. 58 Конституції України, позивач не може бути притягнутий до відповідальності лише в силу одного факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття позивачем.

Тобто, у зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення у даному конкретному випадку відповідачем не доведено дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом, а тому, враховуючи крім іншого те, що займана позивачем посада не є політичною посадою, не доведено і правомірності застосування до позивача процедур, передбачених цим Законом, що, у свою чергу, зумовлює висновок про недоведеність правомірності прийняття оскаржуваного рішення з підстав, у ньому зазначених, що є достатньою і самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Враховуючи наведене, оскаржуваний наказ Прокуратури міста Києва від 23.10.2014 №3580к є протиправним та підлягає скасуванню, як наслідок, суд вказує про необхідність поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Дніпровського району міста Києва.

У той же час, суд звертає увагу, що у силу п. 7-2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, припинення трудового договору з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», є самостійною підставою для цього, а також окремою підставою для припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45) (п. 4 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України).

Натомість, положення про те, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці (ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України) застосовується лише у випадку розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а не у разі припинення трудового договору з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», що мало місце у межах спірних правовідносин.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З аналізу наведеного законодавчого положення вбачається, що суд виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у разі якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника.

Виходячи з матеріалів даної адміністративної справи та фактичних обставин, встановлених судом, слід зазначити, що розгляд справи №826/17490/14 здійснювався понад одного року, проте не з вини позивача. Відтак, у межах спірних правовідносин виплату середнього заробітку слід здійснити за весь час вимушеного прогулу.

Вказана позиція неодноразово підтримувалась Верховним Судом, зокрема у постановах від 13.03.2018 справа №2а-11888/10/1370 та від 05.11.2019 у справі №2а-2243/11/1370.

Крім того, суд відхиляє посилання представника відповідача на п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9, як необґрунтовані, оскільки вказані положення, які визначають, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час, зроблені з урахуванням вимог ч. 3 ст. 117 Кодексу законів про працю України, яку було виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 20.12.2005 №3248-IV.

Висновки аналогічного змісту наведені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі №826/808/16 (провадження №11-134ас18).

При визначенні розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що при обчисленні належної до виплати суми застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (надалі - Порядок).

Так, згідно з вимогами п. 2 Порядку, обчислення середньомісячної заробітної плати здійснюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей (п. 10 Порядку).

Правова позиція щодо застосування коефіцієнту коригування, передбаченого п. 10 Порядку, викладена у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №804/8042/17.

З наявної у матеріалах справи довідки Прокуратури міста Києва від 12.11.2019 №18-244вих19 вбачається, що середня заробітна плата ОСОБА_1 , яка обчислена виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, відповідно до Порядку №100, складає 575,02 грн. = (7 975,65 грн.+14 449,97 грн.)/ (17+22).

З урахуванням викладеного, на користь позивача підлягає стягненню сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014 (наступний день за днем звільнення) по 27.01.2020 (день ухвалення судового рішення).

Листом від 15.11.2019 №19-200вих.-19 Прокуратурою міста Києва повідомлено представника позивача про те, що відповідно до п. 10 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати за проміжок часу до підвищення коригуються на наступні коефіцієнти її підвищення: з 24.10.2014 по 30.11.2015 - оклад 2412 грн. - 1,08; з 01.12.2015 по 14.12.2015 - оклад 2412 грн. - 1,28; з 15.12.2015 по 05.09.2017 - оклад 3085 грн. - 2,42; з 06.08.2017 - оклад 7460 грн.

На підставі викладеного, представником позивача надано наступний розрахунок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, щодо якого представником відповідача заперечень не надано: 1) за період з 24.10.2014 по 14.12.2015 року кількість робочих днів становить - 287 днів, заборгованість з виплати заробітної плати 165 030,74 грн. (575,02х287); 2) перше підвищення з 15.12.2015, коефіцієнт підвищення 1,28 = (3085/2412), за період з 15.12.2015 по 05.09.2017 кількість робочих днів - 412 днів, середньоденна заробітна плата з врахуванням коефіцієнта коригування становить 736,03 грн. = (575,02х 1,28), заборгованість з виплати заробітної плати 303 244,36 грн. (412х736,03); 3) за період з 06.09.2017 по 26.11.2019 кількість робочих днів становить 537 днів, 2-ге підвищення з 06.08.2017, коефіцієнт підвищення = 2,42 (7460/3085), середньоденна заробітна плата за даний період становить 1781,19 (736,03х2,42), заборгованість з виплати заробітної плати 956 499,03 грн. (537х1781,19).

Заборгованість з виплати заробітної плати з 27.11.2019 по 27.01.2020 становить 73 028,79 грн. грн. (41х1781,19)

Отже, сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, яку належить стягнути на користь позивача, загалом становить 1 497 802,92 грн.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення останніх у повному обсязі.

Керуючись статтями 77, 139, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати наказ Прокуратури міста Києва від 23.10.2014 №3580к.

Зобов`язати Прокуратуру міста Києва поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Дніпровського району міста Києва.

Стягнути з Прокуратури міста Києва на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове утримання за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 по 27.01.2020 у розмірі 1 497 802,92 грн. (одного мільйона чотирьохсот дев`яноста семи тисяч восьмисот двох грн. 92 копійок), з вирахуванням розміру обов`язкових платежів.

Рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Дніпровського району міста Києва та у частині стягнення з Прокуратури міста Києва на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, що складає 11 212,81 грн. (одинадцять тисяч двісті дванадцять грн. 81 копійку), з вирахуванням розміру обов`язкових платежів, підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок